Справа № 240/3936/19
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
05 червня 2019 року м. Житомир справа № 240/3936/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Панкеєвої В.А.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії - про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оформлене п.52 протоколу від 23.11.2018 № 117;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 24.03.2008 відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 №975.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, у період з 15.03.1986 по 27.10.1987 перебував в Республіці Афганістан. Під час проходження вказаної військової служби отримав поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 24.03.2008 №076006 - з 24.03.2008 у зв`язку з пораненням, отриманим при виконанні обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку 2 групу інвалідності встановлено довічно. Зазначає, що 25.05.2018 звернувся до Новоград-Волинського ОМВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", надавши всі необхідні документи. Протоколом комісії №117 від 23.11.2018 позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги. Позивач вважає, що вказане рішення Міністерства оборони України є незаконним, протирічить вимогам діючого законодавства України та грубо порушує його конституційні права.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 01.04.2019 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач у строк та в порядку, визначеному ст.152, ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України подав відзив на позовну заяву № 590 від 23.04.2019, в обґрунтування якого вказав, що днем виникнення права позивача на отримання допомоги є 24.11.1987.
Зважаючи на незначну складність справи, суд вважає за необхідне розглянути її в порядку п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до частини четвертої статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено зі змісту довідки Новоград-Волинського ОМВК від 30.05.2018 №45 молодший сержант ОСОБА_1 приймав участь в бойових діях з 15.03.1986 по 27.10.1987 в Республіці Афганістан (а.с.13).
Зі змісту архівної довідки від 03.05.2018 №6/3/1-444 встановлено, що ОСОБА_1 отримав поранення при виконанні обов`язків військової служби під час виконання бойового завдання на території ДРА (а.с.37).
З 24.11.1987 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності, про що свідчить виписка з акту огляду. Датою повторного переогляду встановлено 24.11.1988 (а.с.20).
В подальшому позивачем продовжувалась 2 група інвалідності, на підтвердження чого надано копії довідок огляду МСЕК (а.с.21-34).
Згідно з довідкою до огляду МСЕК від 24.03.2008 Серія ЖИА №076006 позивачу у зв`язку з пораненням, отриманим при виконанні обов`язків військової служби встановлено 2 групу інвалідності довічно (а.с.35).
25.05.2018 позивач звернувся до Новоград-Волинського ОМВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності (а.с.12).
На звернення із заявою на отримання одноразової грошової допомоги пунктом 52 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України від 23.11.2018 №117 ОСОБА_1 за результатами розгляду поданих документів відмовлено у наданні одноразової грошової допомоги. Рішення обґрунтовано тим, що на час встановлення позивачу інвалідності в 1987 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги (а.с.11).
Не погоджуючись з таким рішенням комісії Міністерства оборони України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами частини п`ятої статті 17 Конституції України обумовлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до ст.41 Закону № 2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно із п.2 ч.1 ст.3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції до внесення змін від 03.11.2006 року Законом № 328-У) встановлено, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
На час подання позивачем заяви щодо виплати одноразової грошової допомоги (станом на 25.05.2018), механізм розгляду таких заяв та механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності визначається постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві".
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 встановлено, що особи, які до набрання чинності Порядку, затвердженого цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Судом встановлено, що позивач отримав право на призначення вказаної допомоги з 24 березня 2008 року, а тому має право на її призначення та виплату відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 (далі - Порядок № 499).
Абзацом 7 підпункту 2 пункту 2 зазначеного Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) передбачено, що одноразова грошова допомога військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, зокрема інвалідам II групи, виплачується у розмірі 30-місячного грошового забезпечення.
Подана позивачем заява від 25.05.2018 до Новоград-Волинського ОМВК та додані до неї документи повністю узгоджуються із вимогами пункту 3 Порядку № 499.
Факт відсутності виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування підтверджується довідкою від 17.04.2018 №0690-06-05/370 (а.с.36).
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що згідно з частиною 8 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, що діяла на час звернення позивача із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги) особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Суд звертає увагу, що позивач 25 травня 2018 року звернувся із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності з 24 березня 2008 року.
Тобто, з дня встановлення інвалідності до дня звернення позивача із заявою до Новоград-Волинського ОМВК пройшло більше ніж три роки.
Вказана позиція викладена в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду по справі №0240/3692/18-а).
Як вже встановлено судом, таким правом позивач не скористався впродовж визначеного законом трирічного строку.
Таким чином, позивачем своєчасно не реалізовано його право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності, а тому, на думку суду, правових підстав призначати ОСОБА_1 . грошову допомогу відсутні.
Однак, суд не погоджується з посиланнями відповідача у п.52 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України від 23.11.2018 №117 на відсутність правового регулювання виплати одноразової грошової допомоги у 1987 році, оскільки право на отримання страхової виплати у ОСОБА_1 виникло у 2008 році на час дії ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції від 03.11.2006.
З огляду на вказану інформацію, п.52 протоколу від 23.11.2018 №117 є протиправним та підлягає скасуванню.
З урахуванням встановлених фактів, суд вважає, що в даній справі відсутні обставини, за наявності яких необхідно було б з метою захисту прав позивача зобов`язувати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу як особі звільненій з військової служби, у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 24.03.2008.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Відповідно до частин 1-2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст.72 вказаного Кодексу).
З огляду на наведене та з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва