Справа № 0840/3158/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 травня 2019 року м. Дніпросправа № 0840/3158/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.12.2018 р. (суддя Садовий І.В., м. Запоріжжя) у справі №0840/3158/18

за позовом ОСОБА_1

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про стягнення коштів, -

встановив:

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 319 827,20 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.12.2018 р. в задоволенні позову відмовлено повністю. Рішення мотивовано відсутністю обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, скаржник оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що на підставі наказу № 1291-0 від 14.05.2014 року позивача було звільнено з посади заступника начальника - начальника головного оперативного відділу та зараховано у розпорядження МГУ Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників.

Позивача було зараховано в розпорядження з 14.05.2014 року лише на 15 діб (іншого наказу Міністра не існувало), проте, фактично він перебував у вказаному положенні до 11.03.2015 року.

Лише 11.03.2015 року наказом № 26-о позивача було призначено на посаду в.о. заступника начальника оперативного управління СДПІ з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі МГУ Міндоходів. Саме тоді позивачу було встановлено посадовий оклад відповідно до штатного розпису та почали нарахування заробітної плати.

При цьому в червні 2014 року за травень 2014 року позивачу було нараховано грошове забезпечення лише за 11 робочих днів у розмірі 2 480, 75 грн.

Після 28.05.2014 року до відділу оплати праці накази з особового складу про призначення (відрядження, звільнення) щодо позивача не надходили. Таким чином, позивач фактично перебуваючи на державній служби, безпідставно знаходився в період з 18.05.2014 р. по 11.03.2015 р. (понад 9 місяців) в розпорядженні МГУ Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників та не отримував щомісячне грошове забезпечення.

Зазначені обставини встановлено та підтверджено постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.02.2018 року. Вказане рішення виконано, однак, на думку позивача, на цей час права позивача, гарантовані законодавством про працю, повністю не відновлено, тому позивач звернувся із позовом у цій справі.

Наказом МГУ ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 21.06.2016 року № 447-о з 18 липня 2016 року позивача було звільнено з посади та податкової міліції.

Однак, з позивачем не було проведено повного розрахунку у день звільнення - не виплачено заробітну плату за час перебування позивача у розпорядженні МГУ Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників. Повний розрахунок з позивачем здійснено лише 25.06.2018 року на підставі рішення суду.

На думку позивача, відповідач при звільненні позивача повинен був сплатити всі належні йому суми в день звільнення та у зв`язку з несвоєчасною сплатою зазначених сум необхідно застосувати вимоги ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У справі № 808/3086/17 за позовом про стягнення заробітної плати судами першої та другої інстанції було встановлено вину відповідача, що є обов`язковою обставиною для задоволення позову у цій справі: « ... Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів Центрального офісу з обслуговування великих платників було порушено вимоги Основного Закону Держави в частині не нарахування та не виплати позивачу у період з 28.05.2014 по 10.03.2015 грошового забезпечення ...».

Позивач не погоджується з рішенням суду в частині зазначення того, що він не мав претензій на момент розрахунку при звільненні, а звернувся за захистом своїх прав майже через рік після здійснення з ним повного розрахунку, що свідчить про відсутність вини відповідача.

Зазначає, що поданню позовної заяви передувало листування, яке стосувалося як врегулювання виплат, належних позивачу при звільненні, так і нарахування розміру пенсії, враховуючи його перебування у розпорядженні МГУ Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.

Відповідач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить суду залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що наказом першого заступника Міністра Міндоходів Білоус І.О. від 14.05.2014 р. №1291-о "Про звільнення з посад працівників податкової міліції" наказано звільнити із займаних посад та зарахувати у розпорядження Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників, зокрема: полковника податкової міліції Струка Володимира Степановича (М-020656), заступника начальника - начальника головного оперативного відділу спеціалізованої ДПІ з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників (а.с.19).

Наказом Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 11.03.2015 р. №26-о "По особовому складу податкової міліції" призначено полковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-020656), який перебуває в розпорядженні Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників, виконуючим обов`язки заступника начальника оперативного управління Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів, встановивши йому посадовий оклад згідно зі штатним розписом (а.с.20).

Наказом Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 21.06.2016 р. № 447-о полковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-020656), заступника начальника оперативного управління Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС, з 18.07.2016 р. звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом "г" (через скорочення штатів) (а.с.33).

Позивач, не погодившись з діями щодо не виплати йому грошового забезпечення за весь період перебування у розпорядженні Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників, звернувся до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07.02.2018 р. у справі №808/3086/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання дій незаконними, нарахування грошового забезпечення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково:

- зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період перебування в розпорядженні МГУ Міндоходів - ЦО з обслуговування великих платників, а саме з 29 травня 2014 року по 10 березня 2015 року, в розмірі 62647,48 грн.;

- зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням), що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" відносно ОСОБА_1 за період з липня 2014 року по березень 2015 року (а.с.11-14).

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2018 р. рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.02.2018 у справі №808/3086/17 залишено без змін (а.с.15-17).

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.02.2018 у справі №808/3086/17 позивачу 25.06.2018 р. виплачено суму грошового забезпечення (а.с.24).

Оскільки відповідачем не виплачено позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку (з 18.07.2016 р. по 25.06.2018 р.), позивач звернувся до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки:

- передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку;

- у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 р. роз`яснено, що у разі встановлення при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини;

- на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.02.2018 р. у справі № 808/3086/17 на рахунок позивача сума грошового забезпечення у розмірі 62647,48 грн. перерахована 25.06.2018 р. (а.с.24);

- на день звільнення (18.07.2016 р.) відповідачем були виплачені позивачу всі належні та нараховані суми, хоча й з порушенням термінів у 29 днів, як зазначає відповідач. Проте, предметом позову не є стягнення середнього заробітку за цей період затримки по таким виплаченим сумам;

- на день проведення розрахунку - 18.07.2016 р. спору щодо розміру ненарахованої суми 62647,48 грн. за період з 29.05.2014 р. по 10.03.2015 р. не існувало. Зазначена сума була визначена лише рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07.02.2018 р. у справі №808/3086/17.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

На думку позивача, відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 319 827,20 грн. у зв`язку з тим, що на час його звільнення відповідно до наказу від 21.06.2016 р. № 447-о йому неправомірно не було виплачено 62647,48 грн. грошового забезпечення за період перебування в розпорядженні МГУ Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників, а саме з 29 травня 2014 року по 10 березня 2015 року.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачена ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. №4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Пунктами 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, обов`язковою умовою для притягнення працедавця до відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є наявність вини.

На думку позивача, наявність вини відповідача щодо нездійснення позивачу виплати 62647,48 грн. грошового забезпечення за період перебування в розпорядженні МГУ Міндоходів- Центрального офісу з обслуговування великих платників, а саме з 29.05.2014 року по 10.03.2015 року, встановлено рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07.02.2018 р. та постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2018 р. у справі № 808/3086/17.

З матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено з податкової міліції та посади заступника начальника оперативного управління Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС з 18.07.2016 р. відповідно до наказу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 21.06.2016 р. № 447-о.

Проте, Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів - Центральним офісом з обслуговування великих платників на посаду позивача було призначено з 11.03.2015 року відповідно до наказу від 11.03.2015 р. № 26-о.

У період з 29.05.2014 року по 10.03.2015 року позивач Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів - Центральним офісом з обслуговування великих платників на посаду не призначався.

Отже, вказані обставини не свідчать про наявність підстав для притягнення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби до відповідальності за затримку розрахунку грошового забезпечення, яке позивач мав отримувати з 29.05.2014 року по 10.03.2015 року.

У рішенні від 07.02.2018 р. у справі №808/3086/17 суд дійшов висновку, що оскільки перебування позивача у розпорядженні Міжрегіонального головного управління Міндоходів- Центрального офісу з обслуговування великих платників понад установленні строки відбулось з незалежних від позивача підстав, то на переконання суду позивач має право на збереження середнього заробітку за весь час перебування у розпорядженні.

Питання щодо наявності підстав для притягнення відповідача до відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивача відповідно ст. 117 КЗпП України судом не досліджувалося, тому доводи позивача щодо встановлення судом вини Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби не приймаються до уваги.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку з їх необґрунтованістю.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.12.2018 р. у справі №0840/3158/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 29.05.2019 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя С.М. Іванов