Справа № 440/440/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 р.Справа № 440/440/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

представника позивача Коротя Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 26.02.19 року по справі № 440/440/19

за позовом ОСОБА_1

до Лохвицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Лохвицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області у якій просила суд:

- визнати бездіяльність Лохвицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області протиправною;

- визнати протиправним та скасувати рішення Лохвицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області № 170 від 01 жовтня 2018 року про відмову в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу з 05 лютого 2018 року пенсію зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона з 04 липня 1965 року по 11 січня 1993 року постійно проживала в населеному пункті, який Постановою Кабінету Міністрів УРСР № 106 від 23 липня 1991 року віднесений до зони гарантованого добровільного відселення, а тому в силу абзацу 5 частини другої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" набула право на призначення пенсії за віком зі зменшенням останнього на 6 років. З огляду на викладені обставини ОСОБА_1 вважає відмову Лохвицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області в призначенні пенсії за віком протиправною та такою, що підлягає скасуванню, а також просить зобов`язати відповідача призначити та виплачувати їй пенсію зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 05 лютого 2018 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року у задоволенні адміністартивного позову ОСОБА_1 до Лохвицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача, не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою що має статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи, яка постійно працювала чи працює, або проживала чи проживає у зонах гарантованого добровільного відселення /а.с. 15-17, 24/.

05 лютого 2018 року позивач звернувся до Лохвицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області із заявою про призначення пенсії за віком на підставі абзацу 5 частини другої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" /а.с. 52/.

До вищевказаної заяви позивачем додано довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт громадянина України, трудову книжку, договір добровільного страхування, посвідчення постраждалого від ЧАЕС, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження дитини, а також довідку Степангородської сільської ради Володимирецього району Рівненської області № 2282 від 21 вересня 2017 року, видану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що вона дійсно проживала в с. Степангород, яке відповідно до постанови КМ УРСР № 106 від 23 липня 1991 року відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3) із дня народження 04 липня 1965 року по 11 січня 1993 року, що підтверджується розпискою-повідомленням від 05 лютого 2018 року /а.с. 14/.

Рішенням Лохвицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 01 жовтня 2018 року № 170 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у зв`язку з відсутністю необхідної тривалості проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення /а.с. 10-11/.

Позивач не погодився з правомірністю відмови органа Пенсійного фонду України в призначенні йому пенсії зі зниженням пенсійного віку, в зв`язку із чим звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для призначення позивачу пенсії за віком з 05 лютого 2018 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон).

Відповідно до пункту 3 статті 11 Закону (в редакції, чинній на час звернення позивача) до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать:

- особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Згідно з абзацом 8 статті 14 Закону для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: - потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

За змістом частини третьої та четвертої статті 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійний вік позивача становить 60 років, а з урахуванням максимально можливого зменшення пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - 54 роки.

Відповідно до абзацу 1 частини 1, абзацу 4 частини 2 статті 55 Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, потерпілим від Чорнобильської катастрофи, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні - не менше 3 років - три роки та додатково один рік за два роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Згідно з абзацом 10 частини 2 статті 55 Закону пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що довідка органа місцевого самоврядування у розумінні Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є єдиним належаним доказом підтвердження періоду проживання особи на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення.

З матеріалів справи вбачається, що Степангородською сільською радою Володимирецього району Рівненської області надано довідку № 440 від 08 лютого 2019 року /а.с. 44/, відомості якої не суперечать відомостям довідки, наданої відповідачу під час звернення із заявою про призначення пенсії.

Крім того, вищевказаним органом місцевого самоврядування надано належним чином завірені копії витягів з погосподарських книг, які стали підставою для формування вищевказаних довідок /а.с. 45-46/.

На окрему увагу заслуговує лист Степангородської сільської ради Володимирецього району Рівненської області № 90 від 13 лютого 2019 року, складений з метою усунення певних неточностей, які мають місце у написанні в погосподарських книгах дошлюбного прізвища позивача та дати її народження /а.с. 43/.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає довідку Степангородської сільської ради Володимирецього району Рівненської області про те, що ОСОБА_1 проживала з 04 липня 1965 року по 11 січня 1993 року в с. Степангород Володимирецього району Рівненської області належним доказом постійного проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення упродовж зазначеного в ній періоду.

Таким чином, доводи відповідача стосовно того, що довідка Степангородської сільської ради Володимирецього району Рівненської області № 2282 від 21 вересня 2017 року містить формулювання "проживала" замість "постійно проживала", як на підставу для невизнання такого документа належним доказом підтвердження періоду проживання особи на територіях радіоактивного забруднення, є безпідставними та спростовуються змістом самої довідки.

Так, з матеріалів справи, зокрема з копії заяви про призначення пенсії від 05 лютого 2018 року вбачається, що фактично ОСОБА_1 станом на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії досягла 52-річного віку.

Проте, дослідивши відомості трудової книжки та аналізуючи наведені нормативно - правові акт, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у позивача необхідного трудового стажу на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1, а відтак підстави для зменшення гр. ОСОБА_1 пенсійного віку до 52 років відсутні.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність звернення позивача до Лохвицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою про призначення пенсії за віком.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року по справі № 440/440/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року по справі № 440/440/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 03.06.2019 року