Справа № 420/1693/19
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1693/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Танцюра К.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про скасування рішення Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №122 від 22.10.2018р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, зобов`язання Суворовське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій.

Ухвалою суду від 09.04.2019р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначила, що у вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі із заявою щодо призначення грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій відповідно до п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та рішенням відповідача від 22.10.2018р. №122 було відмовлено позивачу у призначенні грошової допомоги. Підставою для прийняття оскарженого рішення стало не зарахування періодів роботи з 10.08.1981 р. по 23.06.1998р. та з 12.09.1990р. по 01.12.1993р. на посаді медсестри в Одеському НДІ стоматології, оскільки вказаний заклад, на думку відповідача, не передбачений Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993р. №909. Позивач вважає, що Суворовське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі, відмовляючи їй у призначенні грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій відповідно до п.7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» діяв протиправно, оскільки відповідно до положень ст.3 Основ законодавства України про охорону здоров`я, п. 9 розділу «Пояснення» до Переліку №909, робота на посаді середнього медичного персоналу, зокрема, лікувально- профілактичних закладів охорони здоров`я, дає право на пенсію за вислугу років. При цьому, позивач зазначила, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

26.04.2019р. до суду від Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач зазначив, що грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій виплачується особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», працювали в закладах і установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е»- «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж на таких посадах, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993р. №909. При цьому, відповідач зазначив, що до стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, не зараховано період роботи з 10.08.1981 по 23.06.1988р. та 12.09.1990р. по 01.12.1993р. на посаді медсестри в Одеському НЖІ стоматології, оскільки вказаний заклад не передбачений Переліком №909. У зв`язку з викладеним, відповідач вважає, що управління не порушувало прав, свобод та інтересів позивача, а діяло в рамках діючого законодавства України та відповідно підстави для скасування рішення №122 від 22.10.2018р. відсутні.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 17.09.2018р. отримує пенсію за віком та перебуває на обліку у Суворовському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м.Одесі.

17.09.2018р. ОСОБА_1 звернулась до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі із заявою про виплату грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій (зворотній лист а.с. 42).

Рішенням Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №122 від 22.10.2018р. відмовлено ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги 30 років (в наявності 23 роки 4 місяці 3 дні). До стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, не зараховано періоди роботи з 10.08.1981р. по 23.06.1988р. та 12.09.1990р. по 01.12.1993р. на посаді медсестри в Одеському НДІ стоматології, оскільки вказаний заклад не передбачений Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993р. №909(а.с.55).

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV визначено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909.

Розділом 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 визначено найменування закладів і установ робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, а саме: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри. Найменування посад: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Перелік закладів охорони здоров`я затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 жовтня 2002 р. N 385.

Разом з тим, п. 9 розділу «Пояснення» зазначеного Переліку №385 встановлено, що клінічним є лікувально-профілактичний заклад охорони здоров`я, який не менше ніж на 50 відсотків використовується для розташування структурних наукових і навчальних підрозділів (кафедри, лабораторії та ін.) вищих медичних навчальних закладів III, IV рівнів акредитації, закладів післядипломної освіти, науково-дослідних інститутів і спільної роботи із забезпечення лікувально-діагностичного процесу, підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації медичних кадрів та проведення і впровадження в практику медичних наукових досліджень.

Таким чином, науково-дослідний інститут є клінічним лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я.

Як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с.46-47) та довідки КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» від 14.09.2018р. №02/0107/ 2246 (а.с.9-10) ОСОБА_1 працювала в Одеському науково-дослідному інституті стоматології: у період з 10.08.1981р. по 23.06.1988р. на посаді сестри відділення пародонтології, з переводом на посаду медичної сестри у відділенні реабілітації; у період з 12.09.1990р. - 01.12.1993р. на посаді медичної сестри відділення ортопедичної стоматології та матеріалознавства.

Згідно довідки КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» від 14.09.2018р. ОСОБА_1 працює в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» на посаді сестри медичного стаціонару палатного неврологічного відділення з 08.12.1995р. по теперішній час. На момент досягнення пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 займала посаду, яка дає право виходу на пенсію за вислугу років згідно ст. 55 п «е» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»(а.с.56).

Враховуючи вищевикладене та те, що ОСОБА_1 у періоди роботи з 10.08.1981р. по 23.06.1988р. та з 12.09.1990р. по 01.12.1993р. працювала на посаді середнього медичного персоналу в Одеському науково-дослідному інституті стоматології , що відноситься до клінічного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я, суд вважає, що Суворовське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі не враховуючи до стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, вказані періоди роботи на посаді медсестри в Одеському НДІ стоматології, діяв неправомірно.

У зв`язку з викладеним, позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №122 від 22.10.2018р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Поряд з цим, оскільки ОСОБА_1 , на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювала в установі комунальної форми власності на посаді, роботі яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і має страховий стаж (понад 30 років) на таких посадах, суд вважає, обґрунтованими позовні вимоги позивача про зобов`язання Суворовське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст.139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з квитанції про сплату № 75018 від 03.04.2019р. позивачем сплачено судовий збір за подання вказаного адміністративного позову у розмірі 768,40грн.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 та оскільки вимозі про зобов`язання відповідача вчинити певні дії передує вимога про встановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача, судовий збір за другу вимогу позивача не стягувався, суд вважає за можливе стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №122 від 22.10.2018р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій.

Зобов`язати Суворовське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (, м.Одеса, вул. Чорноморського козацтва 95) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій.

Стягнути з Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (, м.Одеса, вул. Чорноморського козацтва 95) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (код ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у сумі 768,40 грн.(сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.