Справа № 360/374/19
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року справа №360/374/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року (повний текст складено 10 квітня 2019 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/374/19 (суддя І інстанції - Секірська А.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі відокремленого підрозділу Сєвєродонецького міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

28.01.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - відповідач, УВДФССУ у Луганській області) в особі відокремленого підрозділу Сєвєродонецького міського відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - Сєвєродонецьке МВ УВДФССУ у Луганській області) з такими вимогами: - визнати протиправними дії відповідача щодо припинення та відмови у відновленні страхових виплат позивачу з 01.05.2018; - зобов`язати відповідача відновити виплату позивачу призначеної страхової виплати з 01.05.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 18.10.2018 звернувся до Сєвєродонецького МВ УВДФССУ у Луганській області з заявою про відновлення страхових виплат та виплату заборгованості по відшкодуванню шкоди з 01.05.2018. У листопаді 2018 року позивачем отримана відповідь, у якій зазначено, що він перебував на обліку у відділенні та отримував щомісячні страхові виплати як внутрішньо переміщена особа на підставі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24.03.2015 № 919026589. Рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол комісії від 03.05.2018 № 90) позивачу з 01.05.2018 року були припинені щомісячні страхові виплати. 25.06.2018 позивачем була подана заява про продовження раніше призначених страхових виплат. Відділенням був направлений список від 26.06.2018 № 23 на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам до комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. 04.09.2018 року комісією винесено рішення не призначати позивачу соціальні виплати (протокол комісії № 106). Позивач вважає, що дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати страхових виплат по відшкодуванню шкоди здоров`ю та виплаті заборгованості по зазначених виплатах є незаконними та порушують його конституційні права.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 360/374/19 позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Сєвєродонецького міського відділення від 17 травня 2018 року № 1217/9289/3080/12 про припинення ОСОБА_1 щомісячної страхової виплати з 01 травня 2018 року. Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Сєвєродонецького міського відділення відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної страхової виплати з 01 травня 2018 року.

Відповідачем не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подано апеляційну скаргу, в якій, просив оскаржене рішення суду скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Сєвєродонецьким МВ УВДФССУ у Луганській області у відповідності з положеннями Порядку № 20 позивачу продовжено щомісячні страхові виплати та здійснено виплату за період з 01.06.2014 по 30.04.2018. 15.05.2018 Сєвєродонецьким МВ УВДФССУ у Луганській області від Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради отримано протокол засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат № 90 від 03.05.2018, в якому повідомлялось про прийняття рішення щодо відмови у призначенні страхових виплат позивачу. Сєвєродонецьким МВ УВДФССУ у Луганській області 17.05.2018 прийнято постанову № 1217/9289/3080/12 про припинення щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 з підстав припинення виплат ВПО, починаючи з 01.05.2018.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 (арк. спр. 15-17).

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24.03.2015 № 919026589, виданої управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради місцем проживання позивача є: АДРЕСА_2 (арк. спр. 20).

Позивач має зареєстрований страховий випадок профзахворювання, що отримане 20 квітня 1962 року; за висновком МСЕК від 12 лютого 1997 року серія 2-18 АБ № 016036 потерпілому встановлена стійка втрата працездатності 20 % безстроково (арк. спр. 20-21).

21.03.2015 позивач звернувся до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в. м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою про виплату раніше призначених страхових коштів та продовження страхових виплат (арк. спр. 76).

Постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в. м. Сєвєродонецьку Луганської області від 09.04.2015 № 1211/9289/3080/1 позивачу призначено страхові виплати (арк. спр. 75 зв.).

Інформацією, наявною в довідці УВДФССУ у Луганській області від 13.02.2019 № 789/03-1, підтверджується, що ОСОБА_1 перебував на обліку у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в. м. Сєвєродонецьку Луганської області, на даний час Сєвєродонецьке міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області та отримував щомісячні страхові виплати в період з 01.06.2014 по 30.04.2018 (арк. спр. 50).

25.06.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату раніше призначених страхових виплат та продовження виплати раніше призначених виплат (арк.спр. 67).

Згідно із витягом з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 03.05.2018 № 90 ОСОБА_1 не призначено соціальні виплати (арк. спр. 48)

На підставі витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам 03.05.2018 № 90, Сєвєродонецьке МВ УВДФССУ у Луганській області винесло постанову від 17.05.2018 № 1217/9289/3080/12 про припинення ОСОБА_1 з 01 травня 2018 року щомісячної страхової виплати в розмірі 1063,51 грн у зв`язку з припиненням виплат внутрішньо переміщеним особам (арк. спр. 68).

Відповідно до інформації, зазначеної в довідці Сєвєродонецького міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 05 лютого 2019 року № 324/03-1, позивач отримував щомісячні страхові виплати за період з 01 грудня 2014 року по 30 квітня 2018 року; остання виплата проведена у квітні 2018 року в сумі 1063,51грн (арк. спр. 43).

Пунктом 1.9 Положення про Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області встановлено, що Управління є правонаступником Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в. м. Сєвєродонецьку Луганської області (арк. спр. 60-66).

Спірним питанням цієї справи є правомірність призупинення відповідачем страхових виплат позивачу з 01.05.2018.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з такого.

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Статтею 173 Кодексу законів про працю України регламентовано, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 1105-XIV в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Розділом V Закону № 1105-XIV врегульовані питання загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Згідно з частиною першою статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини сьомої статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із:

1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);

2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого);

3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;

4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Частиною першою статті 47 № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята статті 47 Закону № 1105-XIV).

Згідно з частинами четвертою, сьомою статті 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" .

Статтею 27 Закону України від 14 січня 1997 року № 16/98-ВР "Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначені підстави припинення виплат і надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. Так, виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено:

а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості;

б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність;

в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи;

г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування;

д) в інших випадках, передбачених законами.

Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV регламентовано, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

За положеннями пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами, надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

В статті 2 Закону № 1706-VII зазначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531 "Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", від 07 листопада 2014 року № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства" та постанова Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11 грудня 2014 року № 20 "Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції" не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом № 1105-XIV, не можуть застосовуватись.

Припинення виплат внутрішньо переміщеним особам не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат, а також для зняття з обліку страхового випадку та потерпілого.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що припинення з 01.05.2018 виплати позивачу раніше призначеної щомісячної страхової виплати здійснено Сєвєродонецьким МВ УВДФССУ у Луганській області за відсутності підстав, передбачених частиною першою статті 46 Закону № 1105-ХIV, або підстав, передбачених іншим законом, а, отже, постанова Сєвєродонецьким МВ УВДФССУ у Луганській області від 17 травня 2018 № 1217/9289/3080 про припинення ОСОБА_1 з 01 травня 2018 року щомісячної страхової виплати є протиправною.

Оскільки позивач перебував на обліку в Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в. м. Сєвєродонецьку Луганської області, правонаступником якого є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, а Сєвєродонецьке міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області є лише відокремленим підрозділом вказаного управління, суд вважає, що відповідачем у справі має бути Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області.

Під ефективним засобом (способом) захисту прав позивача необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд першої інстанції на підставі частини другої статті 9 КАС України дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправною та скасування постанови Сєвєродонецького МВ УВДФССУ у Луганській області від 17.05.2018 № 1217/9289/3080/12 про припинення ОСОБА_1 щомісячної страхової виплати з 01 травня 2018 року та зобов`язання відповідача відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної страхової виплати з 01 травня 2018 року.

Що стосується вимоги позивача про визнання протиправними дії відповідача щодо припинення та відмови у відновленні страхових виплат позивачу, судом першої інстанції зазначено, що така вимога у повній мірі охоплюється скасуванням постанови Сєвєродонецького МВ УВДФССУ у Луганській області від 17.05.2018 № 1217/9289/3080/12 та зобов`язанням відповідача відновити нарахування та виплату позивачу щомісячної страхової виплати з 01 травня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 360/374/19 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 360/374/19- залишити без змін.

Повне судове рішення складено 04 червня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді І.В. Геращенко

І.В. Сіваченко