Справа № 520/11218/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 р.Справа № 520/11218/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., м. Харків, повний текст складено 15.03.19 року по справі № 520/11218/18

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про скасування постанови та припису,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив: скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК2535/298/НД/АВ/П/МГ-ФС від 08.11.2018 року, винесену Головним управлінням Держпраці у Харківській області, якою визначено накласти на ФОП ОСОБА_1 штрафу у розмірі 148920,00 грн.; скасувати припис Головного управління Держпраці у Харківській області про усунення виявлених порушень ХК2535/298/НД/АВ/П від 29.10.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за результатами інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Харківській області 29.10.2018 року було складено Припис про усунення виявлених порушень №ХК2535/298/НД/АВ/П (далі - Припис) та винесено Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК2535/298/НД/АВ/П/МГ-ФС (далі - Постанова) від 08.11.2018 року, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 148 920 (сто сорок вісім тисяч дев`ятсот двадцять) гривень 00 коп. Позивач вважає вказані рішення відповідача протиправними з огляду на те, що висновки Акту перевірки від 25.10.2018р. за результатами якої винесені рішення, є надуманими, необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 року по справі № 520/11218/18 позовні вимоги задоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Представником відповідача до суду апеляційної інстанції подано клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого заявник вказав про неможливість взяти участь у судовому засіданні, у зв`язку із перебуванням в інших судових засіданнях.

Вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження участі представника в інших судових засіданнях в цей час, а також не надано доказів неможливості направлення в судове засідання іншого представника.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 18.10.2018 року по 25.10.2018 року (з зупиненням) інспекторами праці проведено інспекційне відвідування (далі - відвідування) ФОП ОСОБА_1 , і.н.. НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами проведеного інспекційного відвідування був складений Акт №ХК2535/298/НД/АВ, датований 25.10.2018 року (далі - Акт), в якому зазначені порушення, зокрема: ч. 1 ст. 94 КЗпП України, а саме: заробітна плата працівнику не виплачується за виконану ним роботу; ч. 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці", а саме: роботодавцем не забезпечений достовірний облік виконуваної працівником роботи.

У зв`язку з цим, 29.10.2018 року відповідачем було складено Припис про усунення виявлених порушень № ХК2535/298/НД/АВ/П.

Не погодившись з встановленими та викладеними в Акті та Приписі порушеннями ч. 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" та ч. 1 ст. 94 КЗпП України, керуючись п. 21 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295, ФОП ОСОБА_1 надав 01.11.2018 року зауваження до Акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ХК2535/298/НД/АВ від 25.10.2018 року до Головного управління Держпраці у Харківській області. Але станом на дату подання позову письмової вмотивованої відповіді на зауваження ФОП ОСОБА_1 не надано.

На підставі виявлених в ході інспекційного відвідування порушень, 08.11.2018 року Головним управлінням Держпраці у Харківській області винесено Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК2535/298/НД/АВ/П/МГ-ФС, якою на ФОН ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 148920,00 грн.

Не погодившись з постановою відповідача про накладення штрафу та приписом, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем під час розгляду справи не доведено правомірність винесених рішень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що штраф до позивача застосований на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, а саме за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці щодо працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Що стосується працівника ОСОБА_2, відповідач вказав, що відповідно до трудового договору № 9 від 29.02.2016 та пункту 1 додаткової угоди № 1 від 31.01.2017 року до договору № 9 від 29.02.2016 року встановлено, що ОСОБА_2 встановлюється неповний робочий день (0.75 ставки) з шестиденним робочим тижнем, початок роботи о 9.00 годині. Завершення роботи здійснюється після спливу робочого часу відповідно до графіків роботи. При цьому, додатковою угодою встановлено сумарний облік робочого часу з обліковим періодом рік. Нормальна тривалість робочого часу не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень.

Згідно наданих табелів обліку робочого часу за вересень 2018 року ОСОБА_2 , відпрацьовано всього 26 днів (129 годин).

В поясненнях від 18.10.2018 року ОСОБА_2 зазначив, що працює з 2016 року, робочий час - з 06:30 до 14:00 годин, перерва з 12-13.00 години, вихідний день понеділок.

На підставі цього, апелянт зазначив, що тривалість робочого дня складає 6 годин 30 хвилин, а не 5,25 годин, як зазначено в табелі обліку робочого часу. Також апелянт вказав, що позивачем порушено вимоги ч. 1 ст. 94 КЗпП України, в частині обрахування та не виплати заробітної плати за фактично відпрацьовані години, а саме замість 156 годин фактично відпрацьованих оплата проведена за 129 годин.

Що стосується працівника ОСОБА_4 , відповідач зазначив, що відповідно до трудового договору № 3 від 29.02.2016 та пункту 1 додаткової угоди № 1 від 31.01.2017 року до договору № 3 від 29.02.2016 року встановлено, що ОСОБА_4 встановлюється неповний робочий день (0,75 ставки) з шестиденним робочим тижнем, початок роботи о 9.00 годині, завершення роботи здійснюється після спливу робочого часу відповідно до Графіків роботи.

Згідно наданих табелів обліку робочого часу за вересень 2018 рок ОСОБА_4 , відпрацьовано всього 26 днів (129 годин).

В поясненнях від 18.10.2018 року ОСОБА_4 зазначив, що робочий час - з 6.30 до 14.30 годин, без перерви, вихідний день понеділок.

На підставі цього, апелянт вказав, що тривалість робочого дня складає 7 годин, а не 5,25 годин, як зазначено в табелі обліку робочого часу. Також апелянт вказав, що позивачем порушено вимоги ч. 1 ст. 94 КЗпП України, в частині обрахування та не виплати заробітної плати за фактично відпрацьовані години, а саме замість 168 годин фактично відпрацьованих оплата проведена за 129 годин.

Що стосується працівника ОСОБА_3 , відповідач вказав, що відповідно до трудового договору № 13 від 03.04.2016 встановлено, що ОСОБА_3 встановлюється неповний робочий день (0,75 ставки) з шестиденним робочим тижнем, початок роботи о 9.00 годині, закінчення роботи здійснюється після спливу робочого часу відповідно до Графіків роботи. При цьому додатковою угодою встановлено сумарний облік робочого часу з обліковим періодом рік. Нормальна тривалість робочого часу не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень.

Згідно наданих табелів обліку робочого часу за вересень 2018 року ОСОБА_3 , відпрацьовано всього 26 днів (129 годин).

В поясненнях від 18.10.2018 року ОСОБА_3 зазначив, що робочий час - з 7.00 до 15.00 годин.

На підставі цього, відповідачем зроблений висновок, що тривалість робочого дня складає 7 годин, а не 5,25 годин, як зазначено в табелі обліку робочого часу. Також апелянт вказав, що позивачем порушено вимоги ч. 1 ст. 94 КЗпП України, в частині обрахування та не виплати заробітної плати за фактично відпрацьовані години, а саме замість 168 годин фактично відпрацьованих оплата проведена за 129 годин.

Що стосується працівника ОСОБА_5 , відповідач вказав, що відповідно до трудового договору № 10 від 13.04.2016 та пункту 1 додаткової угоди № 1 від 31.01.2017 року до договору № 10 від 13.04.2016 року, встановлено, що ОСОБА_5 встановлюється неповний робочий день (0,75 ставки) з шестиденним робочим тижнем, початок роботи о 9.00 години Завершення роботи здійснюється після спливу робочого часу відповідно до Графіків роботи. При цьому додатковою угодою встановлено сумарний облік робочого часу з обліковим періодом рік. Нормальна тривалість робочого часу не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень.

Згідно наданих табелів обліку робочого часу за вересень 2018 рок ОСОБА_5 відпрацьовано всього 26 днів (129 годин).

Графіком роботи паркувальників при неповному робочому дні (0,75 ставки) на відведених майданчиках для платного паркування (шестиденним робочим тижнем з вихідним днем у понеділок) на 2018 рік, визначено 26 робочих днів на загальну тривалість 129 годин.

Згідно відомості нарахування заробітної плати за вересень 2018 року. ОСОБА_5 нараховано 2793,00 грн., до виплати 2254,94 грн.

В поясненнях від 18.10.2018 року ОСОБА_5 зазначив, що працює з осені 2016 року, робочий час - з 6.30 до 14.00 годин, перерва з 11.30 до 12.00 години, вихідний день понеділок.

На підставі цього, відповідач зазначив, що тривалість робочого дня складає 6 годин ЗО хвилин, а робочий тиждень 39 годин, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 94 КЗпП України в частині обрахування та не виплати заробітної плати за фактично відпрацьовані години, а саме замість 156 годин фактично відпрацьованих оплата проведена за 129 годин.

Колегія суддів зазначає, що вказані вище порушення трудового законодавства встановлені відповідачем виключно на підставі письмових пояснень зазначених вище осіб, які надавалися ними 18.10.2018 р. під час проведення інспекційного відвідування уповноваженими особами відповідача. Інших доказів, які лягли в основу виявленого порушення відповідач не наводить.

Положеннями пп. 3 п. 11 Порядку здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 26.04.17 р. № 295 передбачено, що інспектор праці має право - наодинці або у присутності свідків - ставити керівникові та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати на ці запитання усні та/або письмові пояснення.

Як зазначалося вище, пояснення у вказаних вище працівників були відібрані 18.10.2018 р. та згідно цих пояснень робочий час трьох працівників (крім ОСОБА_3 ) складає з 06:30 до 14:00, а у ОСОБА_3 - з 07:00 до 15:00.

В свою чергу, наказом № 02/10-1 від 02.10.2018 р. паркувальників ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 18.10.2018 року залучено до роботи в надурочний час з 06.30 до 09.00 год. Пунктом 2 цього наказу визначено, що надурочні роботи вказаним працівникам оплатити в подвійному розмірі годинної ставки, згідно з п. 1 ст. 106 КЗпП України. У наказі містяться відмітки вказаних вище працівників про ознайомлення з ним (а.с. 29).

Враховуючи те, що письмові пояснення відбиралися у працівників 18.10.2018 р. і саме в цей день вказані вище особи виконували трудові відносини у понадурочний час на підставі наказу № 02/10-1 від 02.10.2018 р., колегія суддів зазначає, що надані відповідачем пояснення, як єдина підстава, з якою контролюючий орган пов`язує порушення позивачем вимог трудового законодавства не є належними та допустимими доказами на підтвердження того, що ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 виконують трудові обов`язки з 06:30 протягом всього періоду роботи у ФОП ОСОБА_1 Відповідачем належних та допустимих доказів на спростування цієї обставини не надано та матеріали справи таких доказів не містять. В свою чергу, тривалість робочого дня 5,25 годин підтверджується табелем обліку робочого часу та графіком роботи паркувальника, що свідчить про те, що позивачем не було порушено вимоги ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці".

На підставі цього, колегія суддів зазначає, що постанова про накладення штрафу № ХК2535/298/НД/АВ/П/МГ-ФС від 08.11.2018 року є неправомірною і у зв`язку з тим, що в ході судового розгляду не встановлено порушень позивачем вимог трудового законодавства, підлягає скасуванню і припис Головного управління Держпраці у Харківській області про усунення виявлених порушень ХК2535/298/НД/АВ/П від 29.10.2018 року.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 року по справі № 520/11218/18 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 року по справі № 520/11218/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 03.06.2019 року