Справа № 819/33/16
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/2590/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання - Кітраль Х. І.,

представника позивача - Чорняка М. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Адоніс» на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2016 року (постанова прийнята судом у складі головуючого судді Ходачкевич Н. І. в порядку письмового провадження у м. Тернополі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Гусятинського районного управління юстиції в Тернопільській області про зобов`язання вчинити дії, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Адоніс»,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Реєстраційної служби Гусятинського районного управління юстиції в Тернопільській області, в якому просила зобов`язати державного реєстратора внести відомості про учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Адоніс» (далі - ТзОВ «Адоніс») у Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до поданих реєстраційних карток за підписом директора ТзОВ «Адоніс» ОСОБА_2 .

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2016 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ТзОВ «Адоніс» подало апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не повідомив його про дату, час і місце судового розгляду справи, чим порушив принцип рівності і змагальності сторін у судовому процесі. Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишився факт пропуску позивачем строку звернення до суду, а також те, що відповідно до матеріалів реєстраційної справи ТзОВ «Адоніс» склад його учасників змінювався, а тому внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців інформації про позивача як учасника ТзОВ «Адоніс» порушуватиме права інших учасників товариства, які не беруть участі у розгляді справи.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, покликаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити в її задоволенні.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого судді, представника позивача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у 1994 році створено юридичну особу ТзОВ «Адоніс» шляхом викупу орендованого підприємства «Копичинський завод гумових іграшок». Купівля цілісного майнового комплексу «Копичинський завод гумових іграшок» відбулась відповідно до плану приватизації, який затверджено Фондом державного майна від 22 грудня 1993 року, на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 23 грудня 1993 року.

10 січня 2006 року державним реєстратором вчинено реєстраційну дію, якою проведено підтвердження відомостей про юридичну особу ТзОВ «Адоніс». Даний запис вчинено на підставі поданої реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу від 05 грудня 2005 року із зазначенням прізвищ всіх засновників Товариства.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в графі перелік засновників вказано «інші учасники» без їх індивідуалізації.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спір є публічно-правовим, так як спірні правовідносини пов`язані з визначенням правомірності дій державного реєстратора при реєстрації відомостей про юридичну особу; внесення інформації про перелік засновників (учасників) юридичної особи є обов`язковою умовою для внесення відомостей щодо юридичної особи в Єдиному державному реєстрі, а тому зазначення в реєстраційній картці інформації про позивача як учасника ТзОВ «Адоніс» було підставою внесення такої в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом).

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, колегія суддів наголошує, що при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого суб`єкт публічного права звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача, аніж розмежування юрисдикції виключно на підставі участі у спорі суб`єкта владних повноважень.

При цьому визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові права та інтереси підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права або інтересу призвели дії суб`єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 815/1121/17.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 оскаржила до адміністративного суду дії суб`єкта владних повноважень (державного реєстратора), пов`язані з реєстрацією в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відомостей про учасників (засновників) юридичної особи, покликаючись при цьому на недотримання цим суб`єктом положення частини дев`ятої статті 19 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (далі - Закон № 755-IV), оскільки відповідна інформація містилась в реєстраційній картці, однак, до реєстру не внесена.

З наведених учасниками справи доводів вбачається, що спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 та ТзОВ «Адоніс» щодо наявності в неї статусу учасника такої юридичної особи, а тому дії державного реєстратора з внесення відомостей про юридичну особу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а саме вчинення запису про ОСОБА_1 як учасника ТзОВ «Адоніс», у цих відносинах є похідними від вирішення спору про участь позивача у ТзОВ «Адоніс».

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що цей спір не пов`язаний із захистом прав ОСОБА_1 у сфері публічно-правових відносин, що виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Ураховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, апеляційний суд встановив помилковість висновків суду першої інстанції, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спірні правовідносини виникли з корпоративних відносин, а тому мають вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Згідно з вимогами пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи те, що справу не належить розглядати за правилами статті 283 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд вважає, що оскаржувану постанову необхідно скасувати і закрити провадження у справі.

Керуючись статтями 241, 308, 310, 315, 319, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Адоніс» задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у справі № 819/33/16 скасувати та провадження у справі № 819/33/16 - закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 03 червня 2019 року.