Справа № 483/167/19
Суддя: Фульга А. П.
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 червня 2019 р. № 483/167/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Фульги А.П., розглянув в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

про:визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить суд:

- визнати протиправною діяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо безпідставного зменшення громадянину ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у листопаді грудні 2015 року на суму 5799,17 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за листопад грудень 2015 року на суму 5799,17 грн.;

- визнати протиправною діяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо безпідставного позбавлення громадянина ОСОБА_1 індексації матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, наданої у грудні 2015 року, у розмірі 2004,55 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 індексацію матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, наданої у грудні 2015 року, у розмірі 2004,55 грн.;

- визнати протиправною діяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо безпідставного позбавлення громадянина ОСОБА_1 індексації грошової премії до Дня Збройних Сил України за підсумками 2015 року у розмірі 1603,64 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 індексацію грошової премії до Дня Збройних Сил України за підсумками 2015 року у розмірі 1603,64 грн.;

- визнати протиправною діяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо безпідставного позбавлення громадянина ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по 16 серпня 2017 року (за виключенням нарахування 29,22 у травні 2016 року) у розмірі 32397,64 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по 16 серпня 2017 року у розмірі 32397,64 грн.;

- визнати протиправною діяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо безпідставного позбавлення громадянина ОСОБА_1 індексації компенсації за невикористану відпустку у 2017 році у розмірі 973,31 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 індексацію за невикористану відпустку у 2017 році у розмірі 973,31 грн.;

- визнати протиправною діяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо безпідставного позбавлення громадянина ОСОБА_1 індексації одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 197374,60 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 індексацію одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 197374,60 грн.;

- визнати протиправною діяльність Військової частини НОМЕР_1 у роботі зі зверненнями громадянина ОСОБА_1 протиправною і такою, що завдала останньому моральної шкоди;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь громадянина ОСОБА_1 грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відшкодувати громадянину ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн. за протиправну діяльність у роботі з його зверненнями.

Ухвалою від 04.03.2019 року судом відкрито провадження по вищезазначеній справі з призначенням її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що при звільненні з військової служби у запас йому було частково виплачена індексація грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по серпень 2017 року. На думку позивача до нього помилково застосовано норму, за якою проводиться перерахунок індексації при переведенні працівника на іншу роботу зі зміною в організації виробництва при збільшенні грошового забезпечення. Але, при цьому взято у порівняння його грошове забезпечення за перший та послідуючі місяці перебування на одній посаді (новій) з тією ж організацією виробництва, за якою передбачено фактично менший розмір грошового забезпечення ніж за попередньою посадою у іншій військовій частині (ВЧ НОМЕР_2 ). Бездіяльність відповідача порушує право позивача на отримання індексації грошового забезпечення.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні. В своєму відзиві відповідач зазначає, що індексація грошового забезпечення не може вважатись складовою грошового забезпечення, так як не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється та має несистемний характер. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористану відпустку, грошова премія до Дня Збройних Сил України є одноразовими виплатами та не мають постійного характеру, а тому відповідно до ч. 3 та 4 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII (далі Закон України № 1282) та п. 3 Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078. При цьому, жодні підстав стягнення моральної шкоди з відповідача відсутні, до того ж доказів обґрунтованості суми заявленого розміру компенсації позивачем не надано.

Сторони були присутні в судовому засіданні та надали пояснення.

Дослідивши всі матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 16.07.1994 року по 16.08.2017 року проходив військову службу у Збройних Силах України. Останні 24 календарних місяці перед звільненням проходив службу на посадах: з 16.08.2015 року по 15.09.2015 року начальник штабу перший заступник командира військової частини НОМЕР_2 (м. Очаків); з 15.09.2015 року по 16.08.2017 року начальник протичовнової боротьби начальник групи протичовнової боротьби, протипідводно-диверсійного забезпечення та протимінної оборони управління операціями (бойового) забезпечення штабу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (м. Одеса).

Наказом Міністерства оборони України (по особовому складу) від 03.08.2017 року № 528 позивач звільнений з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. Наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 16.08.2017 року № 166 позивач був виключений зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, знято зі всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Очаківського районного військового комісаріату Миколаївської області (м. Очаків).

Наприкінці травня 2018 року, після неодноразового звернення з заявами щодо надання розрахунку грошового забезпечення позивача за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням з врахуванням усіх його складових (включаючи індексацію грошового забезпечення) та не здійснення виплати заборгованості, яка виникла внаслідок невірного розрахунку відповідних виплат, починаючи з 27.07.2017 року, позивач отримав від командира Військової частини НОМЕР_1 інформацію щодо отримання свого грошового забезпечення за період жовтень 2015 року серпень 2017 року. Роз`яснення (розрахунки) щодо порядку нарахування індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по серпень 2017 року позивач так і не отримав, як і не отримав самі виплати.

Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення у справі суд виходить з наступного:

Відповідності до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон України № 2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

У свою чергу, спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон України № 2011).

Так, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ч. 2 ст. 1-2 Закону України № 2011).

У свою чергу, ч. 1-4 ст. 9 Закону України № 2011 встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

При цьому ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 9 Закону України № 2011 встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» (Закон України № 1282).

Так, ст. 2 Закону України № 1282 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст.ст. 4 та 6 Закону України № 1282, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок № 1078).

Згідно з п. 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (у 2016 році 103 відсотка, у 2017 році 103 відсотка, у 2018 році 103 відсотка).

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до п. 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За змістом п. 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Відповідно до п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується з 01.12.2015 року).

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Суд також враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що нормами Закону України № 1282 та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації.

Водночас, п. 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. У Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

У свою чергу, як зазначив відповідач у відзиві на позов, Військова частина НОМЕР_1 , як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки виключно в межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом, а тому у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям у січні 2016 року лютому 2018 року у відповідача не було.

Проте суд критичну оцінює вищезазначену аргументацію відповідача, з огляду на статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Суд також враховує рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013, в якому зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.

Отже вказані відповідачем у відзиві обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

При цьому, при проведенні перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення відповідач має врахувати базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу позивача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 15.09.2015 року № 566, позивача призначено на вищу посаду начальника протичовнової боротьби начальника групи протичовнової боротьби, протипідводно-диверсійного забезпечення та протимінної оборони управління операціями (бойового) забезпечення штабу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (м. Одеса) в порядку просування у службі з капітану 2 рангу на капітана 1 рангу. Однак, при цьому позивачу було зменшено посадовий оклад: з 1348,00 грн. на 1285,00 грн. Отже, використання даного окладу при розрахування позивачу індексації грошового забезпечення є помилковим.

За таких обставин суд визнає протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за періоди листопад 2015 року грудень 2015 року у розмірі 5799,17 грн. та січень 2016 року 16.08.2017 року у розмірі 32397,64 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач, стверджуючи, що йому було завдано моральну шкоду, не обґрунтував, в чому саме полягала ця завдана шкода. Позивачем не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з діями відповідача, не визначено, якими доказами це підтверджується. Обґрунтованого розрахунку заявленої суми морального відшкодування позивачем також не пред`явлено.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд доходить висновку про часткове задоволення вимог позивача.

Також, представником відповідача разом з відзивом на позов подано клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, у зв`язку з пропущенням останнім строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22.06.2018 року (справа №810/1092/17), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи той факт, що індексація грошового забезпечення позивача є складовою заробітку позивача, як військовослужбовця, та з урахуванням позиції Верховного Суду у справі з аналогічними вимогами, суд відмовляє відповідачу в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 77, 241 246, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) щодо зменшення громадянину ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) індексації грошового забезпечення за листопад грудень 2015 року на суму 5799,17 грн.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за листопад грудень 2015 року у сумі 5799,17 грн.

4. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) щодо не виплати громадянину ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по 16 серпня 2017 року у розмірі 32397,64 грн.

5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по 16 серпня 2017 року у розмірі 32397,64 грн.

6. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А. П. Фульга