Справа № 160/4149/19
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2019 року Справа № 160/4149/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСидоренка Д.В.
за участі секретаря судового засіданняКручини Ю.Д.
представника позивача представника відповідачаМіняєва А.О. Баласанян К.М.
Ухвалою суду від 10.05.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
30.05.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що у відзиві на позов відповідач посилається на відповідальність страхувальника за правильність та достовірність заповнення звіту, у разі самостійного визначення платником бази нарахування єдиного внеску, та зазначає, що сплата єдиного внеску здійснюється на загальних підставах, проте, позивач наголошує, що вона є особою з інвалідністю, яка отримує відповідно до закону пенсію, та помилково подала до контролюючого органу «Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску» за 2018 рік. Позивач зазначає, що особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, які подають до фіскальних органів за місцем проживання заяву, в якій зазначають, у якому виді загальнообов`язкового державного соціального страхування вони бажають брати участь, копію трудової книжки (за наявності) та копію документа, що посвідчує особу. Проте, такої заяви позивач до контролюючого органу не подавала, тому вважає, що помилково поданий звіт не може бути підставою для нарахування податковим органом зобов`язання.
У судове засідання з`явився представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача позов просив задовольнити. Представник відповідача - Головного управління ДФС у Дніпропетровській області проти позову заперечував, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача та представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Згідно з довідкою від 20.06.2018 №7933/02/06/07, ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) перебуває на обліку у Лівобережному відділі обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області (АНД район), та отримує пенсію по інвалідності, третя група, загальне захворювання з 20.05.2013 року по 01.06.2019 року (а.с.15).
У довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №006398 від 20.06.2018 року також зазначено, що у ОСОБА_1 третя група інвалідності з 01.06.2018 року, яка встановлена повторно за загальним захворюванням (а.с.14).
Матеріалами справи підтверджується, що позивач до податкового органу подала «Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску» за 2018 рік, в якому заповнила таблицю звіту «Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України №1058) визначено поняття «пенсіонер» - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Частиною 1 ст.9 Закону України №1058 передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 4 ч.1 ст.4 вказаного Закону передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до ч.4 ст.4 Закону №2464-VI, особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, фізичні особи-підприємці, які отримують зазначену пенсію і які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування на підставі ч.4 ст.4 Закону №2464-VI, проте, не позбавлені права сплачувати цей внесок на добровільних засадах.
Отже, твердження відповідача відносно того, що позивачем добровільно подано звіт ЄСВ за 2018 рік, тому він вважається платником єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суд вважає помилковим.
Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їхньої добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Слід зазначити, що добровільна участь особи, яка виявила бажання бути платником єдиного внеску, передбачає собою укладення договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Оскільки в матеріалах справи відсутній договір про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, суд вважає, що помилкова подача позивачем звіту за 2018 рік не свідчить про його добровільну участь у системі страхування.
Судом встановлено, що відповідачем не подано до суду жодних заяв поданих позивачем до контролюючого органу про добровільну участь зі сплати ЄСВ, отже, позивач не виявляв бажання сплачувати ЄСВ, тому, суд вважає, що поданий звіт, не може бути підставою для нарахування податковим органом зобов`язання, від якого позивач звільнений.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №806/1575/16, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №814/779/17, які в силу вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Суд також звертає увагу на практику ЄСПЛ, засновану на принципах Європейської конвенції з прав людини, що узгоджується із приписами статті 19 Конституції України, яка встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто забезпечувати відповідні гарантії проти свавільного порушення прав, свобод та інтересів юридичних і фізичних осіб.
Позитивні зобов`язання сформульовані Європейським судом під час застосування окремих статей Конвенції, зміст яких визначає усталена судова практика ЄСПЛ.
Основною характеристикою позитивних зобов`язань держави є те, що, по суті, зони вимагають від національних органів влади застосувати необхідні засоби для гарантування прав людини, а точніше - вжити прийнятних (розумних) та належних заходів для захисту цих прав.
Розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти коректно, дуже послідовно (рішення у справі «Беєлер проти Італії»).
Відповідно до п.6 Розділу VI «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 499 від 20.04.2015, вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується чи змінюється судом (господарським судом).
За приписами вимог п.4 ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до положень ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно із ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, судовий збір у сумі 768,40 грн. підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі - Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 05.06.2019 року.

Суддя Д.В. Сидоренко