Справа № 640/4877/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 травня 2019 року № 640/4877/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві

про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, в якому просила суд визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо призначення, нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру грошової винагороди судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до ст.ст. 137, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 68% грошової винагороди відповідного судді з 20.09.2018, виходячи з розміру грошової винагороди судді 105 720,00 гривень, а з 01.01.2019 виходячи з розміру грошової винагороди відповідного судді 153 680,00 гривень без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням раніше виплачених сум. Крім того, позивач просила вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на її користь судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536,80 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.03.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що вона є суддею у відставці Київського апеляційного адміністративного суду з червня 2018 року; подача заяви про вихід у відставку зумовлено досягненням граничного віку, за якого згідно з Конституцією України можливо здійснювати правосуддя; кваліфікаційне оцінювання пройшла у липні 2016 року; у липні 2018 року звернулась до відповідача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру грошової винагороди отримуваної суддею у 2018 році.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві, листом за № 76027/03 від 11.09.2018 року, надано відмову з посиланням на те, що вона не пропрацювала на посаді судді щонайменше три роки з дня кваліфікаційного оцінювання, а тому відсутні підстави для визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідно до довідки про суддівську винагороду від 11.06.2018 року №02.7-34/144 та рекомендовано для можливості призначення довічного грошового утримання судді у відставці надати довідку про суддівську винагороду відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453. За таких обставин, позивач вважає, що має місце дискримінація за віком.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначав, що позов слід залишити без розгляду відповідно до вимог п.10 ч.1 ст.240 КАС України, крім того вказував, що позивач не відпрацювала три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання, а тому відповідно до абзацу 2 пункту 25 розділу 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402 немає права на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом; також вказував, що Управлінню не надавалась довідка про розмір грошової винагороди відповідного судді від 05.03.2019 року №02.7-34/101; крім того вважав, що при вирішенні цього адміністративного спору слід врахувати правовий висновок, висловлений у рішенні Верховного Суду у справі №0640/3835/18 та відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову.

У відповіді на відзив позивач заперечила вказані пояснення та зазначила, що доводи Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві слід відхилити з таких підстав.

На думку позивача, відсутні підстави залишити позов без розгляду згідно з п.10 ч.1 ст.240 КАС України, оскільки предметом цього адміністративного спору (справа №640/4877/19) є визнання протиправною відмови та зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402 у розмірі, визначеному частиною 3 статті 142 цього Закону з урахуванням грошової винагороди відповідного судді, вказаного у довідках Київського апеляційного адміністративного суду від 11.06.2018 № 02.7-34/144 та від 05.03.2019 № 02.7-34/101; позивачем не подавався до суду позов з таким же предметом із тих же підстав.

Також позивач вважає помилковим посилання Управління на лист Державної судової адміністрації України від 10 серпня 2017 року №8 -9230/17, відповідно до якого рішенням від 27 липня 2017 року ВККС України визнала суддів такими, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідних касаційних судах у складі Верховного Суду, та відповідно до пунктів 22, 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» мають право на отримання суддівської винагороди у розмірах встановлених цим Законом, оскільки вона не проходила кваліфікаційне оцінювання як суддя касаційної інстанції, є суддею у відставці суду апеляційної інстанції, пройшла кваліфікаційне оцінювання та підтвердила здатність здійснювати правосуддя у суді апеляційної інстанції відповідно до рішення ВККС України від 19 липня 2016 року.

Позивач також у відповіді на відзив вказує, що довідка Київського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2019 №02.7-34/101 відповідачу дійсно не надавалась; однак вважає, що з метою процесуальної економії та ефективного захисту порушеного права, у цьому немає потреби, оскільки свою позицію щодо нарахування та виплати позивачу довічного грошового утримання судді у відставці у розмірах, визначених ч.3 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402 відповідач висловив ще у вересні 2018 року у своєму листі- відмові, яка і є предметом оскарження у цьому спорі;

надання цієї довідки зумовлено зміною в Україні з 01.01.2019 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який враховується при обчисленні грошової винагороди відповідного судді;

В той же час відповідач у відзиві не вказав, що розмір грошової винагороди відповідного судді у 2019 році, який враховується при обчисленні довічного грошового утримання судді у відставці, якимось чином вплинув на його позицію щодо вирішенні адміністративного спору, визнанні чи не визнанні позову тощо.

Крім того, позивач вважає, що є неможливим при вирішенні цього спору ураховувати висновок, висловлений у постанові Верховного Суду у справі №0640/3835/18, згідно з яким різниця у правах суддів, які вийшли у відставку до 30 вересня 2016 року і суддів які вийдуть у відставку, відпрацювавши у нових умовах щонайменше три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання має конституційну основу та випливає з різних вимог за яких особа набуває (підтверджує) статус судді та в яких здійснюється правосуддя, оскільки у вказаних адміністративних справах є різним предмет спору та його правове регулювання.

Так предметом спору у зразковій справі №0640/3835/18 є зобов`язання субєкта владних повноважень провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді, який вийшов у відставку 16.07.2015, у розмірі 90 % від суддівської винагороди відповідного судді згідно з довідкою апеляційного суду Житомирської області від 13.06.2018 року про розмір грошової винагороди у сумі 104 622,80 грн.

Предметом цього ж адміністративного спору (справа №640/4877/19) є визнання протиправною відмови та зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402 у розмірі, визначеному згідно з частиною 3 статті 142 цього Закону з урахуванням грошової винагороди відповідного судді, вказаного у довідках Київського апеляційного адміністративного суду від 11.06.2018 № 02.7-34/144 та від 05.03.2019 № 02.7-34/101;

Позивач вказує, що 19.07.2016 вона пройшла кваліфікаційне оцінювання та підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, отримувала грошову винагороду у розмірі, передбаченому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402; подання нею заяви про відставку зумовлене тим, що відповідно до ст.126 Конституції України, повноваження судді припиняються, зокрема, у разі досягнення суддею шістдесяти п`яти років, а тому вона вважає, що наявна дискримінація позивача за віком.

Крім того, позивач зазначає, що позиція відповідача щодо вирішення питання про стягнення судового збору не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки ані Закон України «Про судовий збір», ані положення КАС України не передбачають звільнення Головного Управління пенсійного фонду України від відшкодування судових витрат.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02 липня 1993 року Київською міською радою обрана суддею Ленінградського районного суду міста Києва (в подальшому Святошинський районний суд міста Києва), з 13 липня 1993 року зарахована до штату цього суду, де і здійснювала правосуддя; а з 25 січня 2011 року працювала на посаді судді Київського апеляційного адміністративного суду.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 29.05.2018 за № 1548/0/15-18 позивач звільнена з посади судді у відставку.

Наказом голови Київського апеляційного адміністративного суду № 226-к від 08.06.2018 ОСОБА_1 . відрахована зі штату суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

26.07.2018 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві з заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці та подала відповідний пакет документів; заява зареєстрована за №6772.

Головне управління Пенсійного фонду України у м.Києві листом від 11.09.2018 за № 76027/03 відмовило у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, посилаючись на те, що позивач не пропрацювала на посаді судді щонайменше три роки з дня кваліфікаційного оцінювання, а тому визначити розмір щомісячного довічного грошового утримання згідно з наданої довідки про суддівську винагороду від 11.06.2018 року №02.7-34/144 немає законних підстав, а також вказало, що для можливості призначення довічного грошового утримання судді у відставці рекомендовано надати довідку про суддівську винагороду відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453.

Вважаючи відмову Головного управління пенсійного фонду України у м.Києві щодо призначення довічного грошового утримання судді у відставці з підстав, викладених у вказаному листі, протиправною та такою, що порушує її права, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402 визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Підстави, строки та порядок призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці також врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.01.2008 №3-1 з подальшими змінами та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за №200/14891.

Так, згідно з ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон 1402) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 25 розділу 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 1402 передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Відповідно до пунктів 1-3 «Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.01.2008 №3-1 з подальшими змінами та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за №200/14891 (далі - Порядок 3-1) передбачено, що Заява про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 1) (далі - щомісячне довічне утримання) подається до управлінь Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаних управлінь (далі - органи, що призначають щомісячне довічне утримання) через уповноважену особу суду за останнім місцем роботи (далі - уповноважена особа).

Заява про призначення щомісячного довічного утримання може бути подана суддею особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, завіреної в установленому законодавством порядку.

Щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.

У разі звернення пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади щомісячне довічне утримання призначається з дня звернення за його призначенням.

Днем звернення за призначенням щомісячного довічного утримання вважається день прийняття органом, що призначає щомісячне довічне утримання, заяви та документів, перелік яких наведено в розділі IIІ цього Порядку.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Пунктом 4 частини шостої ст.126 Конституції України передбачено право судді на звільнення у відставку на підставі заяви про відставку.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким було запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

В Україні діє принцип верховенства права.

Спеціальне забезпечення суддів - щомісячне довічне грошове утримання - обумовлено необхідністю компенсації втрати їх доходів у зв`язку із законодавчими обмеженнями їх діяльності, зокрема забороною здійснювати будь-яку оплачувану діяльність, а також виконувати роботу на умовах сумісництва (за деякими винятками) тощо.

Відповідно до положень ст.112 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя".

Статтею 116 цього ж Закону визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відповідно до пункту 1 частини 7 статті 126 Конституції України повноваження судді припиняються у разі досягнення суддею шістдесяти п`яти років.

З урахуванням вимог вказаних норм Закону та Конституції України позивачем 18 травня 2018 року до Вищої ради правосуддя подана заява про звільнення з посади судді у зв`язку з виходом у відставку.

Позивач зазначає, що подання заяви про відставку зумовлено тим, що 21.06.2018 їй мало виповнитись 65 років, а відповідно до ст.126 Конституції України повноваження судді припиняються у разі досягнення суддею шістдесяти п`яти років.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії України від 19.07.2016 № 343/ко-16 визнано суддю Київського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_1 такою, що підтвердила можливість здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Виходячи з наведеного, позивач не мала можливості з незалежних від її волі причин пропрацювати три роки після проходження нею кваліфікаційного оцінювання.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що покладання обов`язків та обмежень, передбачених абзацом першим пункту 25 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-УІІ свідчать про дискримінацію за віком щодо позивача як судді, та є порушенням статті 58 Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Право судді у відставці на щомісячне довічне грошове утримання гарантовано Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-УІІ та Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Конституційний суд України у рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення належного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже суперечить ст. 55 Конституції України.

Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу зазначено таке: «Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою»;

стаття 1 Першого протоколу: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні (справа «Пічкур проти України», Заява № 10441/0, від 7 листопада 2013 року) вказав, що практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I) ( пункти 48, 49).

Щодо визначення стажу роботи на посаді судді суд вважає за необхідне зазначити таке.

З розрахунку стажу роботи на посаді судді, виданого Київським апеляційним адміністративним судом 08.06.2018 за №02.6/8247/2018 вбачається, що стаж роботи на посаді судді Твердохліб В.А. становить 27 років 3 місяці 27 днів, з яких 2 роки 5 місяці половина строку навчання на денному відділенні Київського університету імені Тараса Шевченка з 1 вересня 1972 року по 1 липня 1977 року; 8 років 3 місяці 20 днів на посаді судді Ленінградського районного суду м.Києва; 9 років 2 місяці 24 дні на посаді судді Святошинського районного суду м.Києва; 7 років 4 місяці 14 днів на посаді судді Київського апеляційного адміністративного суду; всього на посаді судді 24 роки 10 місяців 27 днів.

Згідно з абзацом 2 пункту 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 3.09.2005 р. № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», доповненим Постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 р. № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання денною за формою у вищих юридичних навчальних закладах, та календарний період проходження строкової військової служби.

З копії трудової книжки та копії диплому НОМЕР_2 від 25.06.1977 вбачається, що ОСОБА_1 навчалась у вищому юридичному навчальному закладі - Київському університеті імені Тараса Шевченка - на денній формі навчання з 01.09.1972 по 01.07.1977, тобто 4 роки 10 місяців.

Таким чином, до стажу роботи позивача на посаді судді підлягає зарахуванню два роки п`ять місяців навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, відповідно до абзацу 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3.09.2005 р. № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів, доповненим Постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 р. № 545.

Відтак, до стажу роботи, який дає позивачу право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, має зараховуватися як час роботи на посаді судді, так і половина навчання на денній формі навчання у вищому навчальному закладі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2008 року №21-2650ов07.

Щодо правомірності зарахування до стажу роботи, який дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, половини навчання на стаціонарі, зазначено в практиці розгляду аналогічних справ судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України К/800/31121/17 від 26.09.2017 року, К/800/32193/17 від 30.10.2017 року, рішення Верховного суду від 22.11.2018 № 9901/805/18.

Статтею 137 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посадах судді, члена Вищої ради правосудді, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Положеннями частини 2 цієї ж статті Закону визначено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Як вже зазначалось, ОСОБА_1 була обрана Київською міською радою на посаду судді 02 липня 1993 року.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про статус суддів» №2862-XII від 15.12.1992, право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Отже, загальний стаж на посаді судді, який надає позивачу право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 29 років 3 місяці 27 днів, а відповідно розмір щомісячного довічного грошового утримання складає 68 відсотків щомісячної суддівської винагороди відповідного судді згідно з положеннями статті 142 Закону України № 1402-УІІІ.

Відповідно до довідки, виданою Головою ліквідаційної комісії Київського апеляційного адміністративного суду №02.7-34/101 від 05 березня 2019 року, винагорода судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, станом на 08.06.2018 (на час виходу у відставку) складала 105 720,00 гривень, а з 01.01.2019 року суддівська винагорода складає 153 680,00 гривень у зв*язку зі зміною прожиткового мінімуму на одну працездатну особу в Україні; отже позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням вказаних розмірів грошових винагород відповідного судді з 20.09.2018 та 01.01.2019 відповідно.

Щодо ненадання відповідачу довідки про розмір суддівської винагороди відповідного судді за 2019 рік суд вважає, що вказане обставина не впливає на суть спору між сторонами та її правову природу; не змінює позицію відповідача щодо заявлених позовних вимог, а тому з метою процесуальної економії та ефективного захисту прав позивача суд приймає до уваги вказану довідку та вирішує спір, ураховуючи відомості, які ця довідка містить.

Діючі норми чинного законодавства та Закону № 1402-VIII зокрема не містять обмежень максимального (граничного) розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Чинне законодавство не містить також і жодних інших обмежень щодо розміру та/або виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Крім того, суд вважає, що відсутні підстави для залишення адміністративного позову без розгляду з огляду на таке.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

Предметом адміністративного спору (справа №640/4877/19) є визнання протиправною відмови та зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402 у розмірі, визначеному частиною 3 статті 142 цього Закону з урахуванням грошової винагороди відповідного судді, вказаного у відповідних довідках Київського апеляційного адміністративного суду поданих суду.

Слід зазначити, що у іншій адміністративній справі №640/22300/18 предметом адміністративного спору між тими ж сторонами є позовні вимоги щодо призначення, нарахування та виплати довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі, визначеному абзацом другим пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та у строки відповідно до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.01.2008 №3-1 з подальшими змінами та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за №200/1489, з 09 червня 2018 року у розмірі 90 відсотків суддівської винагороди.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що вказані адміністративні справи мають різний предмет та підстави спору.

Щодо врахування висновків, викладених у рішенні Верховного Суду у справі №0640/3835/18 (зразкова справа), суд зазначає наступне.

Пунктами 21, 22 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги; зразкова адміністративна справа - типова адміністративна справа, прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для постановлення зразкового рішення.

Згідно з частиною 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Так предметом спору у зразковій справі №0640/3835/18 є зобов`язання суб`єкта владних повноважень провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді, який вийшов у відставку 16.07.2015, у розмірі 90 % від суддівської винагороди відповідного судді згідно з довідкою апеляційного суду Житомирської області від 13.06.2018 року про розмір грошової винагороди у сумі 104 622,80 грн.

Предметом цього ж адміністративного спору (справа №640/4877/19) є визнання протиправною відмови та зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити довічне грошове утримання судді у відставці, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402 у розмірі, визначеному згідно з частиною 3 статті 142 цього Закону з урахуванням грошової винагорди відповідного судді.

Суд вважає, що відсутні підстави для врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, оскільки адміністративна справа, яка розглядається судом першої інстанції не є типовою відносно справи №0640/3835/18 (зразкова справа), так як спір у них виник не з аналогічних підстав та у них позивачами не заявлено аналогічних вимог.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві щодо призначення, нарахування та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру грошової винагороди судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, є протиправною, у зв`язку з чим заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно положень ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України , суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Судові витрати у розмірі 1536,80 грн розподілити згідно з вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись вимогами ст.ст.2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення, нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - ОСОБА_1 , виходячи з розміру грошового утримання судді, який пройшов кваліфікаційне оцінювання.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (04053, м.Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, 16, ) призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_1 ) щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до ст.ст. 137, 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 68% грошової винагороди відповідного судді, починаючи з 20.09.2018, виходячи з розміру грошової винагороди судді 105 720,00 гривень, а з 01.01.2019, виходячи з розміру грошової винагороди судді 153 680,00 гривень без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_1 ) понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1536 (одна тисяча п*ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур