Справа № 240/6963/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
06 червня 2019 року м. Житомир справа № 240/6963/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України щодо виплати йому одноразової грошової допомоги, викладену у рішенні комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, оформленому протоколом від 15.03.2019 №32, затвердженим Міністром оборони України;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІ групи з 23 жовтня 2013 року, відповідно до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що в період з 06 серпня 1985 року по 08 травня 1987 року він проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь в бойових діях, під час отримав поранення при виконанні обов`язків військової служби. З 17 жовтня 2013 року йому було встановлено ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. З огляду на зазначене, позивач вважає, що у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб". З метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в лютому 2019 року звернувся із відповідною заявою та доданими до неї необхідними документами до Міністерства оборони України через Житомирський обласний військовий комісаріат про виплату йому одноразової грошової допомоги на підставі ст. 16 Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей", як інваліду ІІ групи. Однак, протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.03.2019 року № 32 позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що ІІ група інвалідності встановлена йому після спливу трьох місяців після звільнення зі строкової військової служби. Вважаючи, таку відмову протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
31 травня 2019 року до суду надійшов відзив Міністерства оборони України на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач зазначив, що Міністерство оборони України не визнає позовні вимоги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. В обґрунтування такої позиції вказано, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога. З огляду на зазначене, відповідач вважає, що для особи, яка проходила строкову військову службу та отримала інвалідність, граничний термін отримання інвалідності, яка давала б йому підстави для виплати одноразової грошової допомоги спливає після закінчення трьох місяців з моменту звільнення зі служби. Оскільки позивача звільнено зі строкової військової служби у 1987 році, а ІІ групу інвалідності йому встановлено 23.10.2013, тобто понад тримісячний термін з моменту звільнення, то відповідач вказує. що права на отримання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 не має. Враховуючи наведене Міністерство оборони України просить відмовити позивачу в задоволенні позову (а.с.37-40).
Крім того, 03 травня 2019 року позивачем, одночасно з подачею позовної заяви, було подано до суду заяву, в якій він, керуючись ст.262 КАС України, просив суд провести розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.
Розглянувши дану заяву, суд ухвалою від 06.06.2019 відмовив позивачу в розгляді адміністративної справи № 240/6963/19 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
У відповідності до положень ч. 5 ст. 262, ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
З наявних у матеріалах справи копії військового квитка серії НОМЕР_1 від 11.04.1985 (а.с.23-28) та довідок ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.11.2018 №781 та від 27.11.2018 №782 судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в Збройних Силах СРСР, при цьому в період з 06 серпня 1985 року по 08 травня 1987 року він проходив військову службу на території Республіки Афганістан, де велися бойові дії та в складі в/ч пп НОМЕР_2 приймав участь в бойових діях.
Відповідно до висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 27.09.2011 №836/ж при огляді ОСОБА_1 спеціалістом у галузі судово-медичної експертизи було виявлено, що у позивача в лобній ділянці на межі з волосистою частиною голови дещо зліва від серединної лінії косо-горизонтально вбачається рубець подовженої форми, білуватий, м`який, неспаяний з підлягаючими тканинами, розмірами 4,6 х 0,5 см, а на передній поверхні грудної клітки хліва по переднє-паховій лінії в проекції 3 міжреберія вбачається рубець неправильно-овальної форми, білувато-коричневий, м`який, неспаяний з підлягаючими тканинами розмірами 1,7 х 1,4 см. Крім того, на внутрішній поверхні правого плеча у верхній третині 1,5 х 2,3 см, на внутрішній поверхні правої гомілки в середній третині 0,5 х 0,7 см було виявлено рубці аналогічних властивостей.
На підставі зазначеного, в результаті огляду спеціалістом було зроблено висновок, що описані рубці є слідством загоєння ран, які могли утворитися внаслідок осколкових поранень, які могли бути отримані в період бойових дій в Афганістані (а.с.22).
Із витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 29.09.2011 № 1674 вбачається, що комісією було встановлено, що множинні вогнепальні осколкові поранення, контузія (1986 р.) та захворювання як їх наслідки молодшого сержанта у відставці ОСОБА_1 - Так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.21).
Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №732943 від 16.12.2011 Житомирською обласною медико-соціальною комісією позивачу, починаючи з 08.12.2011, встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок поранення, контузії, так, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 17).
Після призначення позивачу ІІІ групу інвалідності, останній до Міністерства оборони України із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги не звертався, відповідно така допомога йому не виплачувалась.
В подальшому, під час повторного огляду МСЕК ОСОБА_1 , починаючи з 17.10.2013, встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок поранення, контузії, так, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ №667299 від 23.10.2013 (а.с. 18).
Відповідно до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №101591 від 30.10.2018 позивачу з 09.10.2018 ІІ групу інвалідності внаслідок поранення, контузії, так, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, було встановлено довічно (а.с.19).
В лютому 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про виплату йому одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням з 17.10.2013 ІІ групи інвалідності внаслідок поранення (контузії), пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. За наслідками розгляду вищезазначеної заяви, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум було прийнято протокол від 15.03.2019 №32 (а.с.15-16), яким позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що ІІ групу інвалідності йому було встановлено понад 3-х місячний термін після звільнення з військової служби.
Не погоджуючись із вказаною відмовою та вважаючи її протиправною, позивач звернувся із позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.03.2019 № 32 на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, суд зазначає наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон України №2232-ХІІІ).
Відповідно до статті 41 Закону України № 2232-ХІІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон України №2011-XII).
На час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги, пунктом 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 було визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Оскільки моментом виникнення у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги є дата встановлення йому інвалідності, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, тобто чинне станом на 17.10.2013.
Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ, в редакції від 09.06.2013, яка діяла станом на дату встановлення позивачу ІІ групи інвалідності (далі - Закон № 2011-ХІІ) та Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 (далі - Порядок №499).
Приписами статті 1 Закону України № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно статей 1-2 Закону України № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України № 2011-XII, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Згідно частини 1 статті 16 Закону України № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до ч. 3 статті 16 Закону України № 2011-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", указами Президента України".
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону № 2232-XII існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Отже, строкова військова служба є окремим видом військової служби, яку, як вже було встановлено судом на підставі інформації з військового квитка позивача (а.с.23-28) він проходив в період з 06 серпня 1985 року по 08 травня 1987 року на території Республіки Афганістан.
Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону № 2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.
Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону № 2232-XII громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
З огляду на вищезазначені норми позивач, щодо військового обов`язку, належить до категорії військовослужбовців строкової військової служби.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.
Таким чином, саме частина шоста статті 16 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходили окремий вид військової служби - строкову військову службу.
Такими критеріями є, зокрема:
- особливі суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовці строкової військової служби;
- визначений час настання інвалідності - період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби;
- відсутність умови про настання інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби.
З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що частиною шостою статті 16 Закону № 2011-XII для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі №750/5074/17. Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) був врегульований Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (далі Порядок № 499).
Відповідно до пп. 4 п. 2 Порядку №499 одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.
З огляду на вищенаведене суд зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.
Таким чином, ані статтею 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ані Порядком № 499, які діяли на час настання інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі встановлення групи інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.
Як вбачається з матеріалів справи ІІ групу інвалідності, внаслідок поранення, контузії, так, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, позивачу було встановлено з 17.10.2013 (а.с.18), а із військової служби його було звільнено 08.05.1987 (а.с.23), тобто з моменту звільнення зі строкової військової служби до встановлення інвалідності минуло більше 3-х місяців, а тому суд приходить до висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону № 2011-ХІІ, у позивача відсутнє.
З наведеного слідує, що ІІ група інвалідності встановлена позивачу в період, коли законодавством не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби, а тому суд приходить до висновку, що приймаючи рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії, так, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідач діяв відповідно до законодавства, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачем у відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС доведено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами правомірність рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.03.2019 № 32, щодо відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
З приводу заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, поданою позивачем одночасно з подачею до суду позовної заяви, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, якою врегульовано питання судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що умовою за наявності якої суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є ухвалення судового рішення не на користь такого суб`єкта владних повноважень.
Оскільки під час розгляду даної справи, суд прийшов до висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, то подана ним заява про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду також не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 263, 293, 295, 297 КАС України, суд,-
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович