Справа № 160/1083/19
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

10 квітня 2019 року Справа № 160/1083/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.,
при секретарі судового засідання Тонояні А.К.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Безунової К.О.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2019 р. було відкрито провадження у даній справі, та призначено її до розгляду у порядку підготовчого провадження, за правилами загального позовного провадження.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Позивач висновки вищевказаного акту перевірки вважає неправомірними та незаконними, а тому, апелюючи п.16 1 пп.10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення», розділом ІV (ст.162-179) ПК України, ч.22.1 ст.22 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п.5.6 Положення прроорганізацію операційної діяльногсті в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18.06.2003 р. №254, ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України», відповідно і зазначене вище податкове повідомлення-рішення вважає таким, що підлягає скасуванню.
Наступне судове засідання призначено на 11 березня 2019 року на 14:00 год.
Наступне судове засідання призначено на 03 квітня 2019 року на 11:00.
В матеріалах справи міститься довідка від 09.04.2019 р. №130, складена начальником відділу управління персоналом - А.В. Шевченко, в тексті якої зазначено, що суддя Дніпроптеровського окружного адміністративного суду Жукова Євгенія Олексіївна з 25 березня 2019 р. по 08.04.2019 р. включно перебувала на лікарняному.
На підставі зазначеної вище довідки від 09.04.2019 р. №130, секретарем судового засідання - Тонояном А.К. складено повістку про виклик, із зазначенням про призначення підготовчого судового засідання у даній справі на 10.04.2019 р. на 15 год. 00 хв.
Так, в судове засідання, призначене на 10.04.2019 р., з`явились всі сторони у справі.
Повноважний представник позивача, позовну заяву просив задовольнити у повному обсязі.
Повноважний представник відповідача просив суд у задоволенні пред`явлених позовних вимог відмовити, виклавши свою позицію у відзиві на позовну заяву від 20.02.2019 р., в тексті якого зазначено наступне.
В ході перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_2 в порушення вимог п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України допущено заниження чистого оподатковуваного доходу за 2015-2017 рр. на загальну суму 1939528,27 грн., а саме за 2015 рік - 672581,85 грн., за 2016 - 692827,52 грн., за 2017 р. - 574118,90 грн., в результаті завищення задекларованих документально підтверджених витрат (викладено в п.п. 2.2.2 акту перевірки), який підлягає оподаткуванню військовим збором, а саме: сума чистого оподатковуваного доходу, на який нараховується військовий збір у розмірі 1,5 % (грн.): за 2015 р.: за даними декларації - 90,35 грн.; за даними перевірки - 672672,20 грн.; відхилення - 672581,85 грн.; за 2016 р.: за даними декларації - 1273,84 грн.; за даними перевірки 694101,36 грн.; відхилення - 692827,52 грн.; 2017 р: за даними декларації - 2656,17 грн.; за даними перевірки - 576775,07 грн.; відхилення - 574118,9 грн. Всього: за даними декларації - 4020,36 грн.; за даними перевірки - 1943548,63 грн.; відхилення -1939528,27 грн.
Повноважний представник відповідача зазначає, що законодавець встановив сплату військового збору п.161 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення».
Ст.177 ПК України врегульовано особливості правовідносин з оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до ст.179 ПК України були задекларовані доходи за 2015-2017 рр., визначені до ст.177 ПК України.
Відповідачем у відзиві не надано обгрунтувань невизнання в акті перевірки платіжних доручень позивача первинними платіжними документами, які підтверджують списання грошових коштів з банківського рахунку позивача та вимогання надання саме виписок з банківського рахунку в підтвердження витрат за придбані товари (послуги).
Повноважний представник позивача зазначає, що відповідач у відзиві не звернув увагу на наведену позивачем правову позицію Дніпропетровського окружного адміністративного суду як в постанові від 11.05.2016 р. у справі №804/2077/16, так і в ухвалі Дніпропетровського апеляційного адміністратвиного суду від 14.09.2016 р., та не надав жодних пояснень щодо обставини встановленої в постанові Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.12.2016 р. у справі №804/7098/16, яка має преюдиційне значення для вирішення судової справи №160/1083/19.
На підставі викладеного вище, повноважний представник позивача зазначає, що відповідач у поданому відзиві від 20.02.2019 р. не спростував обставин, наведених позивачем в обгрунтування позовних вимог.
В судовому засіданні, призначеному на 10 квітня 2019 р., судом було поставлено на розгляд питання щодо можливості переходу до розгляду справи по суті за доказами, які наявні у матеріалах справи.
Як повноважний представник позивача, так і повноважний представник відповідача не заперечували щодо переходу до розгляду справи по суті за доказами, які наявні у матеріалах справи.
Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду зазначеної справи по суті, застосувавши принцип процесуальної економії та у відповідності до ст.ст.192 - 211, 217, 224 - 228 КАС України безпосередньо 10.04.2019 р.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Позивач - ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формунь, копія якого містяться в матеріалах справи.
Видами діяльності ФОП ОСОБА_2 , відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формунь є 77.39. Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н. в. і. у., 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, ін. в. і.у., 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, 46.74 Оптова торгівля залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткованням і приладдям до нього, 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами тощо.
26.03.2018 р. Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області було сформовано відносно Фізичної особи-підприємця Кононенка Миколи Григоровича наказ від 26.03.2018 р. №1722-п «Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , яким встановлено провести з 10.04.2018 р. документальну планову виїзну перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р. тривалістю 10 робочих днів.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали наступні обставини.
Головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи самозайнятих осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Дніпропетровській області Пауком Володимиром Юрійовичем було направлено на адресу ФОП ОСОБА_2 лист від 10.04.2018 р., з тексту якого судом встановлено, що на підставі п.п. 20.1.6 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючий орган прочив надати останньому первинні документи, а саме: свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, РНОКПП, свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, дозвіл на розміщення об`єктів торгівлі та послуг, договори оренди приміщень або свідоцтво на право власності; угоди (договори) з постачальниками та покупцями, договори, контракти, інші угоди; накладні, виписки банку (платіжні документи), товарні чеки, транспортні документи, акти списання ТМЦ; книги обліку доходів та витрат, книги (реєстри) обліку продажу та придбання товарів (робіт, послуг), розшифровки обліку валових доходів та валових витрат за перевіряємий період; відомості нарахування та виплати заробітної плати, табеля обліку робочого часу, трудові угоди з найманими працівниками; контрольні стрічки, книги обліку розрахункових операцій, касові стрічки, та пояснення стосовно наступних питань; залишки товарно- матеріальних; цінностей (товару) у ціновому та кількісному виразі на 01.01.2015 р., на 01.01.2016 р., на 01.01.2017 р., на 31.12.2017 р.
16.04.2018 р. ФОП ОСОБА_2 було направлено на адресу головного державного ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи самозайнятих осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Дніпропетровській області Паука Володимира Юрійовича лист від 16.04.2018 р., з тексту якого судом встановлено наступне.
На перевірку були надані всі необхідні документи в оригіналах у відповідності до ст. 85 ПК України, а саме: книги обліку доходів та витрат; журнали ведення касових операцій та контрольні стрічки РРО; договори з постачальниками робіт та послуг, Трудові договори з працівниками; платіжні доручення які підтверджують рух грошових коштів по розрахунковому рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.01.2015р. по 31.12.2017р.; копії чеків з терміналу; накладні на товар та ТТН; відомості про нарахування заробітної плати, Рахунки постачальників та акти виконаних робіт, послуг; та інші документи що стосуються моєї підприємницької діяльності за період з 01.01.2015р. по 31.12.2017р.
В листі від 16.04.2019 р. ФОП ОСОБА_2 було зазначено, що останнім було також надано документи на приміщення, які останній використовував в своїй господарській діяльності.
Щодо вимоги, контролюючого органу, про надання виписок з банківського рахунку, ФОП ОСОБА_2 було зазначено наступне.
ФОП ОСОБА_2 , як підприємцю, не потрібно розносити дані руху коштів по бухгалтерським рахункам, згідно Плану бухгалтерських рахунків, як це робить юридична особа на підставі банківських виписок, а тому такі виписки йому не потрібні.
Відповідно до абз. 2 п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18.06.2003 р. № 254 (зареєстрована в Мінюсті України 8 липня 2003 р. за N 559/7880) надання виписок банком встановлено не в обов`язковому, а в договірному порядку.
Відповідно до договору банківського рахунку № 110-1/154, укладеного 01.04.2008 р. між ФОП ОСОБА_2 та АК БСР «УКРСОЦБАНК», послуги, що надаються банком, оприлюднюються шляхом їх розміщення на інформаційних стендах банку та на сайті www.usb.com.ua, в якому надання клієнту виписок по рахунку також не зазначено в обов`язкових послугах банку (п. 2.1).
На підставі викладеного ФОП ОСОБА_2 зазначає, що кожна спеціальна заявка на надання такої позадоговірної послуги як надання виписки по розрахунковому рахунку, тягне за собою додаткові необгрунтовані витрати зі сторони ФОП ОСОБА_2 , тому, як зазначає останній, ним надані тільки деякі виписки, які підтверджують списання та надходження безготівкових коштів по рахунку ФОП ОСОБА_2 , а саме: виписки по витратам за обслуговування банком «Укрсоцбанк»; виписки про надходження коштів по терміналу (безготівковий разрахунок) картками.
Щодо інформації про наявність заборгованості з постачальниками ТМЦ станом на 01.01.2015 р. та 31.12.2017 р. ФОП ОСОБА_2 в листі від 16.04.2018 р. зазначено, що відповідно до законодавства останній здійснює податковий облік своєї підприємницької діяльності тільки у формі заповнення книги обліку доходів і витрат (де міститься розшифровка обліку валових доходів та валових витрат), ведення реєстрів обліку продажу та придбання товарів (робіт, послуг), та не використовую при визначенні своїх податкових зобов`язань інформації щодо дебіторської та кредиторської заборгованості (у розрізі окремих) покупців, постачальників) за періодами виникнення (помісячно ).
Щодо надання інформації про залишки ТМЦ, повідомлено, що ФОП Кононенко не здійснював за власною ініціативою визначення залишків товарно-матеріальних цінностей (інвентаризації) станом на 01.01.2015 р., та 31.12.2017р.
Відповідно до ст.10 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інвентаризація активів і зобов`язань визначена як спосіб для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», сфера дії згаданого Закону поширюється лише на юридичних осіб та представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, а отже, як зазначено позивачем - ФОП ОСОБА_2 , останній не зобов`язаний здійснювати бухгалтерського обліку та інвентаризацію.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивачем - ОСОБА_2 розрахунки за перевіряємий період, а саме: з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р. проводились у безготівковій формі, шляхом зарахування (списання)коштів на банківські рахунки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та у готівковій формі шляхом викоритсання РРО.
Як під час перевірки, так і під час судового розгляду справи позивачем не було надано відомостей про рух активів по розрахунковим рахункам № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 .
Зазначений вище рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.12.2018 р. у справі №0440/6093/18 набрало законної сили 17.01.2019 р., що підтверджується відповідною відміткою безпосередньо на самому тексті даного рішення.
Відповідно до диспозиції ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішеннями суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Щодо клопотання, заявленого позивачем - ФОП ОСОБА_2 про витребування письмових доказів, прелік яких зазначений останньому, суд зазначає наступне.
При з`ясувані судом думки повноважного представника відповідача щодо заявленого представником позивача клопотання про витребування доказів у справі №160/1083/19, останній заперечував
Так, заслухавши думку представника відповідача, відносно заявлено повноважним представником позивача клопотання про витребування доказів у даній справі та проаналізувавши зміст норм права, що регулюють дане питання, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно з ч.4 ст.9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Згідно ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, відповідно до ч.2 ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України, у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Згідно ч.3 ст.80 КАС України, про витребування доказі за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановлює ухвалу.
Приймаючи рішення про витребування доказів, суд оцінює наявність обставин, що зумовлює винесення відповідної ухвали, з урахуванням доказів, що містяться в матеріалах справи та керуючись законом.
Крім того, суд зазначає, що диспозиція ч.1 ст.80 КАС України чітко передбачає право учасника справи подати клопотання про витребування доказів, у разі неможливості самостійно надати докази.
Будь-яких обставин, що унеможливлюють самостійно надати зазначені в клопотанні про витребування доказів, докази, а також заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цих доказів самостійно, представниками позивача в судовому засіданні наведено не було.
Також, всуперечь ч.2 ст.80 КАС України представниками позивача в поданому клопотанні не було конкретизовано, які обставини може підтвердити зазначений доказ, або аргументи, які він може спростувати.
Здійснивши аналіз як заявленого повноважним представником позивача клопотання про витребування доказів у справі, так і норм КАС України, які регулюють питання щодо витребування доказів, суд вважає, що вказане клопотання є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.
Враховуючи викладене вище, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання повноважного представника позивача про витребування доказів у даній справі, з викладенням тексту зазначеного клопотання безпосередньо в тексті рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/1083/19, дотримуючись при цьому принципу процесуальної економії в адміністративному судочинстві та з урахуванням вимог ч.5 ст.243 КАС України.
Правовідносини сторін, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, щодо визначення вичерпного переліку податків і зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час здійснення податковою контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються нормами Конституції України від 28.06.1996 № 254к/96-ВР, Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, тощо.
Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтями 61, 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Стаття 2 КАС України зазначає, що основними завданнями (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне зясування всіх обставин у справі; 5) обовязковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ч.3 ст.2 КАС України, є принцип верховенства права, який відповідно до ст.6 КАС України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. ст.8, 9 КАС України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом частин 4 ст. 9 КАС України, суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; зясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд прийшов до висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Відповідно до п.п 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Відповідно до п.п.14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Відповідно до ст.21 ПК України визначені обов`язки контролюючих органів, серед яких обов`язок дотримуватись Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати поршень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.
Статтею 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом. Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної
справи.
Пункт 37.3 статті 37 Податкового кодексу України визначає, що підставами для припинення податкового обов`язку, крім його виконання, є: ліквідація юридичної особи; смерть фізичної особи, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою; втрата особою ознак платника податку, які визначені цим Кодексом; скасування податкового обов`язку у передбачений законодавством спосіб.
Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.
Згідно з п.55.1. ст.55 ПК України податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов`язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства. Процедура адміністративного оскарження рішень органів державної податкової служби є дворівневою.
Контролюючими органами вищого рівня є Державна податкова адміністрація України - для державних податкових адміністрацій в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, які у свою чергу є контролюючими органами вищого рівня для державних податкових інспекцій (п.55.2 ст.55 ПК України).
Порядок оскарження рішень контролюючих органів визначений у ст.56 ПК України, п. 56.1 якої визначає, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (п.56.2 ст.56 ПК України).
Згідно з п. 56.18. ст.56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання у будь-який момент після отримання такого рішення.
Відповідно до п.58.1 ст. 58 Податкового кодексу України у разі коли сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.
Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов`язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов`язань платника податків; суму грошового зобов`язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення результатів господарської діяльності або від`ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов`язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов`язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.
До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання та штрафних (фінансових) санкцій.
Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним контролюючим органом.
Відповідно до п.п. 61.1. ст. 61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Способи здійснення податкового контролю перелічені у ст.62 ПК України, до них відноситься, зокрема, відповідно до п.62.1.3. ПК України здійснення податкового контролю шляхом проведення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Відповідно до п.75.1 ст.75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Статтею 77 ПК України, визначено порядок проведення документальних позапланових перевірок.
Відповідно до ст.77 ПК України, Документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.
План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.
До плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.
Періодичність проведення документальних планових перевірок платників податків визначається залежно від ступеня ризику в діяльності таких платників податків, який поділяється на високий, середній та незначний. Платники податків з незначним ступенем ризику включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки, середнім - не частіше ніж раз на два календарних роки, високим - не частіше одного разу на календарний рік.
Порядок формування та затвердження плану-графіка, перелік ризиків та їх поділ за ступенями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Платники податків - юридичні особи, що відповідають критеріям, визначеним пунктом 43підрозділу 4 розділу XX "Перехідні положення" цього Кодексу, та у яких сума сплаченого до бюджету податку на додану вартість становить не менше п`яти відсотків від задекларованого доходу за звітний податковий період, а також самозайняті особи, сума сплачених податків яких становить не менше п`яти відсотків від задекларованого доходу за звітний податковий період, включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки. Зазначена норма не поширюється на таких платників податків у разі порушення ними статей 45, 49, 50, 51, 57цього Кодексу.
Забороняється проведення документальної планової перевірки за окремими видами зобов`язань перед бюджетами, крім правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати митних платежів, податків, зборів та єдиного внеску при виплаті (нарахуванні) доходів фізичним особам, податку з доходів фізичних осіб та зобов`язань за бюджетними позиками і кредитами, що гарантовані бюджетними коштами.
Про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.
Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.
У разі планування перевірок одного й того самого платника податків контролюючими органами та органами державного фінансового контролю у звітному періоді такі перевірки проводяться зазначеними органами одночасно. Порядок координації проведення таких перевірок та залучення до перевірок інших органів, передбачених законом, визначається Кабінетом Міністрів України.
Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.
Строки проведення документальної планової перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.
Перелік матеріалів, які можуть бути підставою для висновків під час проведення документальної планової перевірки, та порядок надання платниками податків документів для такої перевірки встановлено статтями 83, 85 цього Кодексу.
Порядок оформлення результатів документальної планової перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.
Відповідно до ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця. Права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період
реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку з використанням електронних засобів оброблення інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших
учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Копії первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку можуть бути вилучені у підприємства лише за рішенням відповідних органів, прийнятим у межах їх повноважень, передбачених законами. Обов`язковим є складання реєстру документів, що вилучаються у порядку, встановленому законодавством. Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.
Відповідно до пп.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.
Відповідно до пп. 44.3 ст.44 ПК України, платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
У разі ліквідації платника податків документи, визначені пунктом 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу), що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву.
Відповідно до пп.44.6 ст.44 ПК України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Відповідно до ст.46.1 ст.46 ПК України, податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.
Митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов`язань.
Додатки до податкової декларації є її невід`ємною частиною.
Відповідно до пп.47.1.3 п.47.1 ст.47 ПК України, відповідальність за неподання, порушення порядку заповнення документів податкової звітності, порушення строків їх подання контролюючим органам, недостовірність інформації, наведеної у зазначених документах, несуть податкові агенти.
Відповідно до п.51.1 ст.51 ПК України, У разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.
Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.
Платник податків, який самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє факт заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів, зобов`язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті:
а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку. Цей штраф не застосовується у разі подання уточнюючого розрахунку до податкової декларації з податку на прибуток підприємств за попередній податковий (звітний) рік з метою здійснення самостійного коригування відповідно до статті 39 цього Кодексу у строк не пізніше 1 жовтня року, наступного за звітним;
б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов`язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п`яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов`язання з цього податку.
Якщо після подачі декларації за звітний період платник податків подає нову декларацію з виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період або подає у наступних податкових періодах уточнюючу декларацію внаслідок виконання вимог пункту 169.4 статті 169 цього Кодексу, то штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються.
Відповідно до п.85.2 ст.85 ПК України, Платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
При цьому великий платник податків на запит контролюючого органу зобов`язаний також надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації кваліфікованого електронного підпису підзвітних осіб копії таких документів, що створюються ним в електронній формі з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, не пізніше двох робочих днів, наступних за днем отримання запиту.
Для платників податків, які відповідно до цього пункту зобов`язані надавати інформацію в електронній формі, загальний формат та порядок подачі такої інформації визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. У разі невстановлення електронного формату та порядку надання такої інформації платник податків звільняється від обов`язку подання її в електронній формі.
Для проведення електронної перевірки платник податків забезпечує подання до контролюючого органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації кваліфікованого електронного підпису підзвітних осіб документів, які відповідно до цього Кодексу пов`язані з обчисленням та сплатою податків і зборів(якщо такі документи створюються таким платником податків в електронній формі та зберігаються на машинних носіях інформації). Загальний формат та порядок подання такої інформації встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Відповідно до п.176.2 ст.176 ПК України, Особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані:
а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;
б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.
У разі якщо відокремлений підрозділ юридичної особи не уповноважений нараховувати, утримувати і сплачувати (перераховувати) податок до бюджету, податковий розрахунок у вигляді окремого витягу за такий підрозділ подає юридична особа до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням та надсилає копію такого розрахунку до контролюючого органу за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу в установленому порядку;
в) подавати на вимогу платника податку відомості про суму виплаченого на його користь доходу, суму застосованих соціальних податкових пільг та суму утриманого податку;
г) подавати контролюючому органу інші відомості про оподаткування доходів окремого платника податку в обсягах та згідно з процедурою, визначеною цим розділом та розділом IIцього Кодексу;
ґ) нести відповідальність у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до п.177.1 ст.177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1статті 167 цього Кодексу.
Відповідно до п.177.2 ст.177 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
П.177.4 ст.177 ПК України визначено, що належить до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів.
Відповідно до п.п.198.5 «г» п.198.5 ст.198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
З 03.08.2014 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» від 31.07.2014 року №1621, яким тимчасово запроваджено військовий збір.
Відповідно до пп.1.2 п.16 прим.1 підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно - правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної ігри.».
Відповідно до абз.1 п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України та надаючи оцінку доводам сторін, як викладених в заявленній позовній заяві та відзиві до неї, так і в поясненнях, наданих в судовому засіданні, суд виходить з наступного.
Здійснюючи перевірку та складаючи акт перевірки, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення відносно позивача щодо визначення грошових зобов`язань за результатами перевірки, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач - ФОП ОСОБА_2 у перевіряємий період, а саме: з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р. був платником військового збору з виплачених доходів найманим працівникам у вигляді заробітної плати.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що за перевіряємий період ФОП ОСОБА_2 нараховано 1562,46 грн. військового збору.
Суд зазначає, що позивачем - ФОП Кононенко М.Г. як під час проведення перевірки, так і під час судового розгляду справи не було спростовано встановленого контролюючим органом заниження чистого оподатковуваного доходу за 2015-2017р.р. на загальну суму 1939528,27 грн., а саме: за 2015 рік - 672581,85 грн., за 2016 - 692827,52 грн., за 2017 - 574118,90 грн., в результаті завищення задекларованих документально підтверджених витрат, який підлягає оподаткуванню військовим збором.
Суд критично ставиться до позиції позивача, викладеної в позовній заяві та стосовно наданих як усних, так і письмових пояснень у даній справі, в розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України, що начебто платіжні доручення не є доказами щодо оплати товарно-матераальних цінностей, оскільки останні не підтвердженні банківськими виписками про рух активів.
Зазначені вище рішення, а саме: постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2016 р. у справі №804/2077/16; ухвала Дніпропетровського апляційного адміністратвиного суду від 14.09.2016 р. у справі №804/2077/16 та постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.12.2016 р. у справі №804/7098/16 не мають преюдиційного значення для розгляду і вирішення справи №160/1083/19, оскільки останніми не встановлнено будь-якого факту, який би мав відношення до перевіряємовго періоду ФОП ОСОБА_2 , а саме: з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р.
При цьому, суд зазначає, що статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Згідно ст. 9 вказаного вище Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійснення господарської операції.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійснення господарської операції.
До положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передачені Конституцією та законами України.
Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ч.3 ст.2 КАС України, є принцип верховенства права, який відповідно до ст.6 КАС України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до квитанції від 28.01.2019 р. №19261441 за подання позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.), який у повному розмірі зараховано до Державного бюджету України.
Керуючись ст.ст.242-244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 19 квітня 2019 року.

Суддя Є.О. Жукова