Справа № 640/729/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 травня 2019 року № 640/729/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до третя особа Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (03056, м.Київ, вулиця Виборзька, 32) ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 )
про визнання протиправним та скасування Постанови від 08.04.2016 року, зобов`язання вчинити дії

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (надалі по тексту - відповідач), третя особа - ОСОБА_2 , в якому (з урахуванням уточнення позовних вимог) просить суд:

- визнати дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві в межах ВП №57406594 про стягнення виконавчого збору у розмірі 798 677,77 грн. неправомірними;

- скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 11 жовтня 2018 року у виконавчому провадженні №57406594 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 08 квітня 2016 року у ВП №47548845 у розмірі 798 677,77 грн. та закрити ВП №57406594 як таке, що відкрито у зв`язку з порушенням закону та є неправомірними;

- зобов`язати державного виконавця закінчити виконавче провадження №47548845 у зв`язку із визнанням 29 січня 2019 року виконавчого листа №2-1137/14, виданого 06 травня 2015 року таким, що не підлягає виконанню на основі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що при прийнятті оскаржуваної постанови державним виконавцем не дотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо строків винесення таких постанов. При цьому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Відтак, на думку представника позивача, державним виконавцем протиправно відкрито виконавче провадження №57406594, оскільки постанова про відкриття провадження від 18 травня 2015 року у ВП №47548845 містила відомості щодо стягнення виконавчого збору у резолютивній частині, пізніше у вказаному ж провадженні державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 08 квітня 2016 року, по якій відбувалося часткова сплата виконавчого збору.

Додатково представник позивача повідомила, що жодне з виконавчих проваджень не містить доказу щодо виконання саме державним виконавцем реальних дій по стягненню заборгованості, адже навіть часткова сплата заборгованості відбулась за письмовою вказівкою (заявою) стягувача, що підтверджується заявами від 01 серпня 2018 року та 28 серпня 2018 року.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, подала до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача не надав до суду відзиву на адміністративний позов, в призначене судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

На виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві перебувало виконавче провадження №47548845 з примусового виконання виконавчого листа №2-1137/4, виданого 06 травня 2015 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-Банк» заборгованість у сумі 7 986 777,72 грн.

Пунктом 2 вказаної постанови зобов`язано позивача як боржника у виконавчому провадженні самостійно виконати судове рішення в семиденний термін з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та повідомлено, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк слід виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

В подальшому, 08 квітня 2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 798 677,77 грн. у зв`язку з невиконанням в добровільному порядку судового рішення.

Відповідно до пункту 2 даної постанови визначено строк пред`явлення до виконання один рік, постанова набирає законної сили з моменту її винесення.

11 жовтня 2018 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №47548845, виданого 08 квітня 2016 року відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення виконавчого збору в розмірі 798 677,77 грн.

Незгода позивача із вказаною постановою про відкриття виконавчого провадження від 11 жовтня 2018 року та діями щодо стягнення виконавчого збору зумовила звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон №1404-VIII, в редакції станом на момент прийняття оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 2 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, обов`язковості виконання рішень; законності.

Пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Тобто, постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає виконанню у відповідності до вимог Закону №1404-VIII. При цьому, суд звертає увагу, що оскаржувана постанова прийнята 11 жовтня 2018 року, тобто в період чинності Закону №1404-VIII, а відтак до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення даного Закону.

Наявними матеріалами виконавчого провадження підтверджується, що оскаржувана постанова від 11 жовтня 2018 року прийнята стосовно примусового виконання постанови №47548845 від 08 квітня 2016 року про стягнення виконавчого збору в розмірі 798 677,77 грн. Остання, в свою чергу, винесена у зв`язку із прийняттям постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі заяви представника стягувача про повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, 09 жовтня 2018 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та повідомлено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 09 жовтня 2021 року.

Частиною 3 статті 40 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Судом не беруться до уваги доводи представника позивача стосовно порушення відповідачем вимог частини 3 статті 40 Закону №1404-VIII, оскільки відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві при поверненні виконавчого документа стягувачу постанова про стягнення виконавчого збору не виносилась, а відповідачем прийнято рішення про примусове виконання постанова про стягнення виконавчого збору від 08 квітня 2016 року.

При цьому, суд звертає увагу, що постанова про стягнення виконавчого збору від 08 квітня 2016 року, на примусове виконання якої прийнято оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження, винесена в період чинності Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV.

Пунктом 5 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1404-VIII визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Так, вимогами частин 1, 2 статті 12 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Аналіз наведених норм свідчить, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 11 жовтня 2018 року (ВП №57406594) прийнята в межах строку пред`явлення до виконання виконавчого документа.

Вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV (чинний на дату винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 08 квітня 2016 року, яка є виконавчим документом) передбачено, що у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Судом вбачається, що постанова про стягнення виконавчого збору від 08 квітня 2016 року містить усі необхідні реквізити, визначені частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV.

Водночас, суд не досліджує питання правомірності винесення вказаної постанови про стягнення виконавчого збору від 08 квітня 2016 року та визначення у ній розміру виконавчого збору, оскільки з урахуванням змін та доповнень до позовної заяви остання не є предметом позову в межах даної адміністративної справи.

Також, у матеріалах справи відсутні відомості скасування вказаної постанови стягнення виконавчого збору від 08 квітня 2016 року в судовому порядку, а відтак остання підлягала виконанню в порядку, визначеному Законом №1404-VIII.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 11 жовтня 2018 року у виконавчому провадженні №57406594 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 08 квітня 2016 року у ВП №47548845 у розмірі 798 677,77 грн.

В частині позовних вимог щодо закриття виконавчого провадження №57406594 як такого, що відкрите у зв`язку із порушенням закону та є неправомірним, суд зазначає, що нормами чинного законодавства у сфері примусового виконання не передбачено ні можливість закриття виконавчого провадження, ні вказана позивачем підстава для такого закриття.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

В даному випадку судом встановлено невідповідність обраного позивачем способу захисту свого права способам, визначеним законодавством, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у даній частині відсутні.

Стосовно заявлених вимог про зобов`язання державного виконавця закінчити виконавче провадження №47548845 у зв`язку із визнанням 29 січня 2019 року виконавчого листа №2-1137/14, виданого 06 травня 2015 року таким, що не підлягає виконанню на основі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року, суд виходить з наступного.

Питання закінчення виконавчого провадження врегульоване статтею 39 Закону №1404-VIII.

Пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до наявної в матеріалах справи ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року в справі №760/18620/13-ц, виконавчий лист №2-1137/14, виданий 06 травня 2015 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Правекс Банк» заборгованості в сумі 7 986 777,72 грн. визнано таким, що не підлягає виконанню у зв`язку зі сплатою заборгованості за даним виконавчим листом.

Вказана ухвала суду набрала законної сили 14 лютого 2019 року.

Суд зазначає, що закінченню підлягає виконавче провадження, яке відкрито і в межах якого вчиняються виконавчі дії. При цьому, наявними матеріалами виконавчого провадження підтверджується, що 09 жовтня 2018 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу; доказів повторного пред`явлення виконавчого листа №2-1137/14, виданого 06 травня 2015 року Солом`янським районним судом міста Києва матеріали справи не містять та сторонами не надано до суду.

Відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII, оскільки стягувачем після повернення йому виконавчого документа не вживались дії щодо повторного його пред`явлення та, відповідно, виходячи з наявних матеріалів, виконавчі дії в межах виконавчого провадження №47548845 не вчиняються станом на дату вирішення даної справи.

З урахуванням наведеного в сукупності суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення адміністративного позову повністю.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Закону, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи із положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для присудження на користь позивача понесених ним судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77,139, 143, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук