Справа № 640/2847/19
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 червня 2019 року № 640/2847/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши порядку спрощеного (письмового) позовного провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до ГУ ПФУ в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДР: 42098368), в якому, з урахуванням уточнень, наданих на виконання ухвали про залишення позову без руху, просить суд:

1) визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу з 31.08.17;

2) зобов`язати відповідача нарахувати пенсію позивачу починаючи з 31.08.2017;

3) негайно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача суму пенсійного забезпечення за березень 2019 року;

4) стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача суму заборгованості з невиплаченої пенсії за період з 31.08.2017 по 01.03.2019.

Крім того, що стосується судового збору, позивач просив відстрочити його сплату.

Позиція позивача.

Позивач зазначає, що з 31.08.2017 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві як отримувач пенсії за трудовим стажем та є отримувачем пенсійного забезпечення.

Позивач зазначає, що є внутрішньо переміщеною особою на підставі довідки, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської в місті Києві РДА, оскільки був вимушений покинути м. Донецьк та переїхати на територію підконтрольною владі України з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людей.

Однак, відповідачем виплата пенсійного забезпечення позивачу не здійснюється, що зумовило звернення позивача до відповідача із запитом для з`ясування причин припинення виплат.

Позивачем було отримано відповідь від 26.06.2018 № 29082/02/Г-1838 в якій зазначено, що згідно підпунктів 4, 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання, затвердженого постановою КМ України від 08.06.2016 № 365, соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та у разі отримання інформації від державних органів.

Позивач зазначає, що звернувся до відповідача із заявою про відновлення виплат та додав документи про фактичне місце проживання, однак виплати не відновлені.

Позивач вважає такі дії та бездіяльність відповідача протиправними з підстав, наведених у позовній заяві та просить задовольнити позов

Позиція відповідача.

Відповідач у відзиві на позов (а.с. 67-70) заперечив проти задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні.

Відповідач прочитував окремі положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постанови КМ України від 05.11.2014 № 637, від 08.06.2015 № 365 та зазначив, що соціальні виплати припиняються, зокрема, у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місяцем проживання.

Між тим, зазначено, що 16.01.2019 позивач звернувся щодо поновлення виплати пенсії.

Згідно витягу з рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Печерської в м. Києві РДА від 24.01.2019 № 127 про поновлення соціальних виплат, виплату пенсії позивачеві поновлено з 01.01.2018.

Відповідач звертає увагу на те, що позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати пенсії з серпня 2017 та звертає увагу, що відповідно до постанови КМ України від 25.04.2018 № 335, орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Отже, як зазначає відповідач, кошти, які не виплачені обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного КМ України.

Зазначено у відзиві, що після прийняття окремого порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, буде вирішено питання виплати коштів за минулий період.

Водночас, відповідач звертає увагу, що відповідно до наявної довідки від 28.03.2019 про розмір призначеної і фактично виплаченої пенсії позивачеві з 01.08.2017, пенсія за березень 2019 позивачеві виплачена.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою від 25.02.2019 позовну заяву з наведеними вище вимогами до ПФУ, Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві РДА, УПФУ в Печерському районі м. Києва, підготовлену адвокатом Мандриковим Д.В., залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою від 13.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України вирішено розглядати справу у порядку спрощеного (письмового) провадження. Запропоновано відповідачу надати відзив, учасникам справи запропоновано надати додаткові матеріали. Відстрочено позивачу сплату судового збору.

Встановлені судом обставини.

Так, у даному випадку сторонами не спростовується та не заперечується факт перебування позивача на обліку у відповідача, наявність у нього статусу внутрішньо переміщеної особи (довідка від 31.08.2017), факти зупинення виплат, звернення до відповідача та отримання відповідей з приводу зупинення виплати пенсії, учасниками справи не спростовується та не заперечується.

Актами від 21.01.2019, 30.01.2018, 19.09.2017 підтверджено місце проживання позивача за вищезгаданим адресом у м. Києві.

У листі відповідача від 26.06.2018 на ім`я позивача щодо причин невиплати пенсії, лише процитовані положення профільних нормативно-правових актів. Будь-яких обставин та висновків щодо поставлених питань відповідачем не наведено.

13.02.2019 позивач, в особі адвоката, звернувся до відповідача із запитом про надання документів, які стали причиною зупинення виплати пенсії.

19.02.2019 надано відповідь, в якій процитовані норми профільних нормативно-правових актів та зазначено, що 16.01.2019 позивач звернувся із заявою про виплату пенсії. Рішенням від 25.01.2019 виплату пенсії поновлено. При цьому зазначено, що рішення про припинення виплати пенсії управлінням не приймалося.

26.02.2019 позивач, в особі адвоката, повторно звернувся із запитом до відповідача, оскільки відповідачем не було надано відповідь на всі поставлені питання щодо причин зупинення виплати пенсії.

28.02.2019 позивач особисто звернувся із запитом про надання сум нарахованої, але не виплаченої пенсії.

Відповідно до довідки ГУ ПФУ в м. Києві від 28.03.2019 (а.с. 72) період за який пенсію нараховано, але не виплачена: серпень 2017 - лютий 2019 включно у загальному розмірі 146 363,62 грн. Доказів сплати заборгованості відповідачем не надано. Між тим, пенсія за березень 2019 у сумі 9 214,23 грн. - виплачена, що не заперечується позивачем.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV.

Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін.

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Проте, як встановлено під час розгляду справи, пенсія не виплачується до цього часу у зв`язку з очікуванням ГУ ПФУ в м. Києві прийняття КМ України у невизначеному майбутньому окремого порядку контролю за внутрішньо переміщеними особами, за їх переміщенням та місцем проживанням, по суті - слідкуванням, що, за умов очікування саме такого акту, є очевидним протиправним втручанням у приватне життя, що є порушенням ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а відхід від цих правил допускається лише на підставі Закону та з дотриманням інших умов, визначених Конвенцією.

Водночас, Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як зазначено відповідачем.

При цьому, відповідачем так і не надано будь-яких доказів встановлення відсутності позивача за місцем проживання у м. Києві, як і інформації від державних органів, на яку він посилається у своїх неодноразових поясненнях та листах..

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Не спростовують правильності висновків суду і положення пункту 1 частини першої статті 10 та статті 20 Закону № 1706-VII, постанов Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та № 335 від 25.04.2018.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 Закону № 1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте, наведені положення Закону № 1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення/зупинення/блокування виплати пенсій.

За змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Як вже зазначалося, преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому, згідно з преамбулою Закону № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону № 1706-VII).

Отже, ураховуючи наведені положення Закону № 1706-VII, суд вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в частині першій статті 49 Закону № 1058-IV, що має місце у даному випадку з боку відповідача.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що невиплата позивачу пенсії носить протиправний характер, дії/бездіяльність відповідача у цьому контексті вчинені/допущені не у спосіб та не на підставах, передбачених Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце також протиправне втручання у право власності позивачки.

В контексті наведеного слід додати, що відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Враховуючи наведене, а також те, що відповіді від відповідача позивачу із роз`ясненням причин зупинення виплати пенсії датовані 26.06.2018 та 19.02.2019 суд не вбачає підстав для висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду до якого позивач звернувся із позовом 19.02.2019.

У зв`язку з наведеним суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо порушення позивачем строку звернення до суду.

Відтак, щодо визнання протиправними дії відповідача, суд вважає за необхідне задовольнити позов цій частині із застосуванням до обставин, встановлених під час розгляду справи, а саме - щодо невиплати пенсії за період серпня - лютого 2019 року (довідка від 28.03.2019; а.с. 72), положень ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 5, ч. 2 ст. 9, п. 10 ч. 2. ст. 245 КАС України щодо мети адміністративного судочинства - ефективного захисту прав позивача та можливості виходу за межі позовних вимог для цілей ефективного захисту права позивача, а саме - задовольнити позов цій частині шляхом визнання протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає у невиплаті призначеної позивачу пенсії за період серпня 2017 - лютого 2019 року, що відповідає змісту заявлених вимог щодо спірного періоду, який захоплює і період серпня 2017.

Що стосується вимог про зобов`язання відповідача нарахувати пенсію за вказаний період, слід зазначити, що як вбачається з довідки від 28.03.2019 та пояснень відповідача, власне за цей період пенсія нарахована, але не виплачена, а відтак відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Відносно позовних вимог про негайне стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача суму пенсійного забезпечення за березень 2019 року, слід зазначити, що відповідно до довідки від 28.03.2019 (а.с. 72) пенсія за цей період виплачена, що не заперечувалось позивачем після відкриття провадження у справі.

Щодо стягнення з відповідача суми заборгованості з невиплаченої пенсії, то, як вже зазначалося, за період серпень 2017 - лютий 2019 сума нарахованої пенсії складає 146 363,62 грн., що підтверджується відповідачем (а.с. 72). Оскільки вказана сума станом на час розгляду справи протиправно не виплачена, позов підлягає задоволенню з урахуванням положень ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 5, ч. 2 ст. 9, п. 10 ч. 2. ст. 245 КАС України - шляхом стягнення з відповідача (з рахунків, призначених для виплати пенсій) вказаної суми заборгованості на користь позивача.

Враховуючи наведене, позов підлягає задоволенню частково - як зазначено вище.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 14, 19, 72 - 77, 90, 241 - 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; код ЄДР: 42098368), яка полягає у невиплаті призначеної ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ) пенсії за період серпня 2017 - лютого 2019 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; код ЄДР: 42098368; з рахунків, які призначені для виплати пенсій) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 р .н .) 146 363,62 грн. (сто сорок шість тисяч триста шістдесят три гривні, 62 коп.), що складає заборгованість з виплати пенсії за період серпень 2017 - лютий 2019.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.А. Кармазін