Справа № 260/1436/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4474/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року (суддя - Маєцька Н.Д., м. Ужгород, повний текст судового рішення складено 11 березня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 21.12.2018 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24.10.2017 №430564-13 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по об`єктах житлової нерухомості за 2016 рік на загальну суму 26230,36 грн. В обґрунтування позовних вимог, зокрема, зазначає, що податковим органом при визначенні грошового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на підставі положень статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) не враховано, що належне на праві приватної власності нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме будинок, зареєстрований позивачем до прийняття ПК України. Враховуючи вказане, вважає, що визначення податковим органом податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки із зобов`язанням сплатити 26230,36 грн. посилює відповідальність особи та таким податковим повідомленням-рішенням на позивача покладено додаткове зобов`язання зі сплати податку, що впливає на право мирного володіння майном. Також наголошує, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є проявом податкової дискримінації, оскілки положення ПК України звільняють від відповідальності щодо сплати податку юридичних осіб публічного права, натомість накладають додаткові зобов`язання зі сплати податку на фізичних осіб та юридичних осіб приватного права. Крім того, зазначає, що оскаржене податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем з порушенням строку його прийняття.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі №260/1436/18 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила представник позивача - адвокат Ємчук Л.В., яка із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки, а також зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував того факту, що будинок зареєстрований за позивачем ще в 2009 року, тобто до прийняття ПК України, а також до прийняття Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон №71-VIII), норми якого набрали чинності лише 01.01.2015. Таким чином, позивач вважає, що визначення податковим органом податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки посилює відповідальність особи, що суперечить положенню частини першої статті 58 Конституції України, якою чітко встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, з огляду на що положення ПК України щодо необхідності сплати цього податку не можуть поширюватись на будинок, який належить позивачу на праві приватної власності ще з 2009 року. Окрім вищенаведеного, вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення, само по собі не впливає на його законність, оскільки таке порушення позбавляє позивача права чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій і має фундаментальне значення для правильності його застосування, а тому, вважає, що в даному випадку, існує неоднозначність нормативних приписів, з огляду на що застосуванню підлягає той підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви повинні тлумачитись на користь платника податків.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як власник нерухомого майно, є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а належний їй на праві власності житловий будинок загальною площею 566,43 кв.м. є об`єктом оподаткування цим податком, з огляду на що, відповідачем правомірно проведено розрахунок податку на нерухоме майно та винесено податкове повідомлення-рішення від 24.10.2017 №430564-13 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік. Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що сплив строку прийняття податкового повідомлення-рішення не звільняє платника від виконання податкового обов`язку і не припиняє повноважень контролюючих органів на винесення податкових повідомлень рішень.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку загальною площею 566,43 кв.м розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.06.2009 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Головним управлінням ДФС у Закарпатській області 24.10.2017 винесено податкове повідомлення-рішення №430564-13, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості», за 2016 рік у сумі 26230,36 грн.

Вважаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з пунктом 21.1 статті 21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов`язані: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими Законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

01.01.2015 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, яким запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Податок на майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до статті 10 ПК України, віднесено до місцевих податків, рішення про встановлення яких приймають відповідні органи місцевого самоврядування. Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено статтею 266 ПК України.

Відповідно до підпункту 265.1.1. пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, входить до складу податку на майно.

У розумінні статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Приписами підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 267 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку. За наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів «а»-«г» цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку). Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

База оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів. Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік) (пункт 266.4 статті 266 ПК України).

Підпункт 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК передбачає, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

З системного аналізу вищенаведених правових норм можна дійти висновку, що у разі наявності об`єкта оподаткування з податку на нерухоме майно, платник податку, зобов`язаний сплатити суму податку обчисленого контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

З матеріалів справи видно та це не заперечується сторонами, що позивач є власником житлового будинку загальною площею 566,43 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, і яка використана для винесення оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Рішенням двадцять шостої сесії VI скликання Середньоводянської сільської ради від 23.01.2015 №236 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Рахівського району с. Верхнє Водяне на 2016 рік. Зазначеним рішенням визначено, що ставка податку для об`єктів житлової нерухомості за 1 кв. метр становить 0,2 відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Станом на 01.01.2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1378 грн. (стаття 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік»). Отже, ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2016 рік становить 2,756 грн. за 1 кв. м. бази оподаткування.

Таким чином, наявні правові підстави у контролюючого органу для визначення позивачу, як платнику податку, грошового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами».

За таких обставин, суму податку було обчислено наступним чином: (566,43 м2 - 120 м2) х 2,75 грн. + 25000 грн. = 26230,36 грн.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку, що контролюючий орган на підставі даних, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та керуючись наведеними вище нормами ПК України, правомірно визначив позивачу суму грошового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2016 рік.

Апеляційний суд вважає безпідставними та цілком необґрунтованими покликання скаржника на те, що податковий обов`язок платника податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки щодо сплати 25000 гривень на рік за об`єкт житлової нерухомості, площа якого перевищує 500 кв. м, з огляду на приписи статті 58 Конституції України виникає у платника лише придбання такого об`єкту нерухомості з 01.01.2015.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Цей принцип треба розуміти так, що дія закону починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів від 9 лютого 1999 року).

01.01.2015 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, яким запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З 01.01.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 №909-VІІІ, згідно з яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, станом на 2016 рік) викладено у такій редакції: ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Право на захист власності викладено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Фактично ця стаття Першого протоколу складається з трьох частин. Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції є положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Частина 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції є заборона позбавлення власності інакше як у загально суспільних інтересах та на умовах, передбачених законом. В цій частині встановлюються підстави та обмеження можливого позбавлення права власності. Частина 3 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнається право держави контролювати здійснення права власності та вводити обмеження щодо такого права відповідно до загально суспільних інтересів та сплати податків або штрафів. З наведеного слідує, що держава вправі запроваджувати податки та збори задля суспільних інтересів.

Таким чином, введення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на підставі Закону №71-VІІІ слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини.

Відтак, обов`язок сплачувати транспортний податок правомірно покладено на позивача після набрання чинності Законом №71-VІІІ, а не поширено такий на період до набрання ним чинності, тобто до 01.01.2015.Так, оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийнято податковим органом 24.10.2017, тобто в момент, коли у нього вже було право визначати податкове зобов`язання в межах строків, встановлених пунктом ПК України, а тому колегія суддів зазначає, що в даному випадку зворотна дія нормативно правового акту в часі застосована не була. Вказане свідчить про безпідставність доводів позивача про зворотну дію в часі норм ПК України.

Крім цього, позивач доводить суду, що оскільки до внесення змін він не зобов`язаний був сплачувати даний вид податку то законодавець, запроваджуючи новий вид податку - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки порушив приписи Конституції України, якими встановлено, що при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Окрім цього, скаржник вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є проявом податкової дискримінації, оскілки положення ПК України звільняють від відповідальності щодо сплати податку юридичних осіб публічного права, натомість накладають додаткові зобов`язання зі сплати податку на фізичних осіб та юридичних осіб приватного права. Разом з тим, відповідно до статті 67 Конституції України, - кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 22 Конституції України не встановлено право не запроваджувати або не змінювати систему оподаткування. Позивач помилково тлумачить приписи Конституції України таким чином, що якщо в нього не було обов`язку сплачувати такий податок, то він і не зобов`язаний його сплачувати, оскільки, як вже зазначалось це не право, а обов`язок, а по-друге, саме законодавча гілка влади визначає систему оподаткування. Саме законодавцю також надано право встановлювати пільги щодо сплати податку, що не є дискримінацією.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 14 березня 2019 року у справі №818/1366/17, яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Щодо тверджень позивача на те, що оскаржене податкове повідомлення прийняте поза межами передбаченого законом строку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сплив такого строку не звільняє платника від виконання податкового обов`язку і не припиняє повноважень контролюючих органів на винесення податкових повідомлень рішень.

Апеляційний суд дійшов висновку, що затримка у надсиланні (врученні) контролюючим органом - відповідачем у встановлений підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України строк оскаржуваного податкового повідомлення-рішення - до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), може свідчити лише про процедуру їх направлення (вручення), яка не змінює суті спірних рішень та не повинна сприйматись як безумовна підстава для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, для його скасування.

Якщо податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом у межах компетенції та з його форми можна чітко встановити його зміст, згідно з яким визначено грошове зобов`язання платника податків, суму такого зобов`язання, таке рішення є правомірним, навіть у разі, коли порушено строки його надсилання (вручення), передбачені ПК України.

Сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. У будь-якому випадку порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення, само по собі не впливає на його законність.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 13 лютого 2018 року у справі №820/1975/17, яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Отже, наявність затримки у формуванні податкового повідомлення-рішення не вливає на обов`язок позивача сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і не є підставою для визнання такого рішення протиправним та для його скасування.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, апеляційний суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області від 24.10.2017 №430564-13є правомірним та такими, що прийняте відповідачем у відповідності до приписів ПК України, у зв`язку із чим не підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха