Справа № 1340/4049/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4066/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року (суддя - Сподарик Н.І., м. Львів, повний текст судового рішення складено 25 лютого 2019 року) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови,-

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 . 10.09.2018 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 23.08.2018 №ЛВ778/1095/АВ/ФС. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем безпідставно, з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає скасуванню, оскільки ґрунтується на висновках, викладених в акті інспекційного відвідування, які не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи. Наголошує, що жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність між ним, як роботодавцем та ОСОБА_2 , як працівником, трудових відносин в ході проведення перевірки відповідачем зібрано не було.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року у справі №1340/4049/18 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що під час проведення інспекційного відвідування з питань додержання законодавства про працю, проведеного у ФОП ОСОБА_1 у магазині за адресою АДРЕСА_1 , 19 виявлено найману працівницю ОСОБА_2 , яка виконувала функції продавця, знаходилася за прилавком, отримувала кошти від покупців за реалізований товар, що зафіксовано засобами відео та фототехніки. Більше того, у поясненнях ОСОБА_2 , зафіксованих на відео, остання повідомляє, що працює на посаді продавця у магазині, що належить ФОП ОСОБА_1 , за змінним графіком роботи, щомісяця отримує заробітну плату у розмірі 3200 грн. Відтак, встановлено, що в порушення вимог частини першої статті 21 та частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) ОСОБА_2 допущена до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Враховуючи вищевикладене, інспектором праці зроблено вірний висновок про те, що ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи працівника без належного оформлення трудових відносин, відтак оскаржувана постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 23.08.2018 №ЛВ778/1095/АВ/ФС винесена з урахуванням норм чинного законодавства, а отже є законною і скасуванню не підлягає.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що в адміністративній справі відсутні документально підтверджені відомості, що ОСОБА_2 було допущена до роботи позивачем без укладення трудового договору. Суд зауважив, що факт перебування ОСОБА_2 в приміщенні, яке належить позивачу, за відсутності належних доказів виконання нею трудових обов`язків, не свідчить про виникнення трудових відносин між ними та не підтверджує фактичного допущення зазначеної особи до роботи. Разом з тим, факт перебування вказаної громадянки у приміщенні магазину, на переконання суду, не доводить виконання нею трудової функції продавця, як це зазначено в акті інспекційного відвідування.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, вважає їх помилковими та такими, що не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що Головним управлінням Держпраці у Львівській області 30.07.2018 видано Наказ №1707-П, пунктом 1 якого передбачено провести інспекційне відвідування на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин у ФОП ОСОБА_1 .

На підставі Наказу від 30.07.2018 №1707-П, начальником Головного управління Держпраці у Львівській області видано Направлення від 30.07.2018 №1552 на проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 у період з 31.07.2018 по 31.07.2018.

31.07.2018 посадовою особою Головного управління Держпраці у Львівській області проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 , за результатами якого складено Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 31.07.2018 №ЛВ778/1095/АВ.

В Акті зазначено про порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 частини першої та третьої статті 24 КЗпП та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (далі - Постанова №413).

На підставі висновків акту перевірки, 23.08.2018 начальником Головного управління Держпраці у Львівській області прийнято Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛВ778/1095/АВ/ФС про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу в розмірі 111690,00 грн, на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Вважаючи оскаржуване рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення про Державну службу України з питань праці, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96).

Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (пункт 1 Положення №96).

Пунктом 2 Положення №96 передбачено, що Держпраці у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідач, Головне управління Держпраці у Львівській області є суб`єктом владних повноважень - територіальним органом Державної служби України з питань праці, який забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю на території Львівської області.

Правові та організаційні засади, основні принципи контролю за додержанням законодавства про працю визначаються Конвенцією Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, що ратифікована Законом України від 08.09.2004 №1985-IV.

Згідно з частиною першою статті 12 Конвенції інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.

Відповідно до статті 16 Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Процедура здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначена «Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України» (далі - Порядок №295).

Відповідно до пункту 2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів. Відтак, відповідач, як територіальний орган Держпраці, наділений правом проводити заходи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності позивача з питань, віднесених до його компетенції, зокрема у формі інспекційних відвідувань.

Пунктом 8 Порядку № 295 передбачено, що про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню. Тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів, для суб`єктів мікропідприємництва та малого підприємництва - двох робочих днів (пункт 10 Порядку № 295).

Згідно із пунктом 11 Порядку №295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право: 1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; 2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги; 3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення; 4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів; 5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування; 6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки; 7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

Пунктом 19 Порядку №295 передбачено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Відповідно до пункту 20 цього ж Порядку №295, акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Матеріали, зафіксовані засобами аудіо-, фото- та відеотехніки в ході інспекційних відвідувань, долучаються до акта у паперовому або електронному вигляді на дисках для лазерних систем зчитування, на яких проставляється номер акта. Про долучення таких матеріалів робиться відмітка в акті (пункт 22 Порядку №295).

За змістом пункту 27 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності. «Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509) визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Однією з підстав для накладення штрафів є акт про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу. Отже, підставою для накладення штрафів є виявлені під час перевірки порушення законодавства про працю зафіксовані в акті перевірки.

Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу. Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (пункт 3, 4 Порядку №509).

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу. Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка (абзац 2, 4 пункту 8 Порядку №295).

Щодо порушень встановлених під час інспекційного відвідування, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Частиною першою статті 3 КЗпП передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 265 КЗпП України визначено перелік порушень законодавства про працю, за які юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Крім того, відповідно до положень Постанови №413 повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх, як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

В Акті інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 31.07.2018 №ЛВ778/1095/АВ зафіксовано те, що «під час інспекційного відвідування головним державним інспектором зафіксовано за виконанням трудової функції (що полягала у продажі товарі) особу Мазур Н.М., що підтверджують матеріали фото та відео фіксації, зробленої під час проведення контролюючого заходу та долучені до матеріалів здійсненого інспекційного відвідування. ОСОБА_2 пояснила, що вона працює близько п`яти років на посаді продавця у магазині, що належить ФОП ОСОБА_1 , графік роботи змінний (три дні робочих, три дні вихідних) з понеділка по суботу з 09.00 год до 22.00 год., у неділю з 10.00 год. до 22.00 год., чергується з іншим продавцем ОСОБА_3 . Заробітну плату отримує у розмірі 3200 грн. В ході інспекційного відвідування підприємцем не надано документи, які підтверджують використання найманої праці, при цьому надані звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, при огляді яких встановлено, що найманих працівників у період 2016-2017 років не було. Окрім цього, під час здійснення заходу контролю, підприємцем було повідомлено про відсутність найманих працівників у 2018 році». Також зазначено, що процес відвідування зафіксовано засобами фото та відеотехніки. Відтак, відповідач стверджує, що в ході інспекційного відвідування встановлено допуск ФОП ОСОБА_1 до роботи працівника без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням, чим порушено вимоги частини першої та третьої статті 24 КЗпП України та Постанови №413.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті інспекційного відвідування та доведений належними доказами. Спірною обставиною у справі є факт допуску позивачем до роботи працівника ОСОБА_2 до роботи без укладання трудового договору (контракту), оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Обґрунтовуючи правомірність прийнятої постанови про застосування штрафу, відповідач виходив з правомірності висновків акту перевірки щодо допуску позивачем працівника до роботи без належного оформлення трудового договору. В судовому засіданні представник відповідача пояснила суду першої інстанції, що відповідні висновки в акті перевірки були зроблені інспекторами на підставі особистих пояснень продавця ОСОБА_2 , відібраних під час перевірки, в яких вона зазначила, що працює продавцем в магазині, що належить ФОП ОСОБА_1 близько 5 років, отримує заробітну плату у розмірі 3200,00 грн., графік роботи у неї змінний (три дні робочих, три дні вихідних) з понеділка по суботу з 09:00 год. до 22:00 год., у неділю з 10:00 год. до 22:00 год. та чергується з іншим продавцем ОСОБА_3

Вказане відображене на відеозаписі інспекційного відвідування, долученому відповідачем до матеріалів справи. Вказаним відеозаписом, зокрема, зафіксовано виконання особою ОСОБА_2 обов`язків продавця у ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_2 також особисто надала інспектору праці особисті пояснення та зазначила, що працює продавцем в магазині, що належить ФОП ОСОБА_1 близько 5 років, отримує заробітну плату у розмірі 3200,00 грн., графік роботи у неї змінний (три дні робочих, три дні вихідних) з понеділка по суботу з 09:00 год. до 22:00 год., у неділю з 10:00 год. до 22:00 год. та чергується з іншим продавцем ОСОБА_3

Колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції, який зазначив, що відповідачем в акті інспекційного відвідування не вказано, яку саме роботу виконувала громадянка ОСОБА_2 в магазині позивача 31.07.2018, оскільки в акті зазначено, що « ОСОБА_2 зафіксовано за виконанням трудової функції, що полягала у продажі товарів». Дана обставина підтверджується матеріалами фото та відеофіксації, які знаходяться в матеріалах справи.

Щодо тверджень суду першої інстанції з приводу того, що інспектор праці, яка проводила інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 не залучила до пояснень інших осіб, про присутність яких стверджувала у судовому засіданні, апеляційний суд зазначає, що такі також зафіксовані матеріалами відеофіксації, які долучені до матеріалів справи, а відібрання пояснень у покупців не передбачено положеннями Порядку №295 чи іншим нормативно-правовим актом, яким при здійсненні інспекційного відвідування повинен керуватись інспектор праці. Щодо не долучення відповідачем до матеріалів справи письмових пояснень громадянки ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції наголошує, що із відеозапису інспекційного відвідування видно, що остання відмовилась їх надавати інспектору праці.

Крім того, відібрані судом першої інстанції пояснення свідків - ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_3 , які вказали, що особа ОСОБА_2 їм не відома, не можуть слугувати беззаперечним доказом відсутності трудових відносин між ФОА ОСОБА_1 , як роботодавцем, та ОСОБА_2 , як працівником, оскільки вказані особи є зацікавленими у розгляді вказаної справи. Разом з тим, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги пояснення головного державного інспектора праці ОСОБА_5 , яка безпосередньо проводила інспекційне відвідування, позаяк надано перевагу поясненням позивача та його дружини.

З матеріалів справи, а саме із фотосвітлин, зроблених відповідачем під час проведення контрольного заходу та долучених до матеріалів справи, також видно, що на вивісці магазину, у якому проводилось інспекційне відвідування, зазначено «ПП ОСОБА_1 », що додатково спростовує твердження позивача та його дружини, які в суді першої інстанції зазначали, що не можуть підтвердити того, що дані фото зроблені саме в у магазині ФОП ОСОБА_1

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні взяв до уваги той факт, що постановою Львівського апеляційного суду від 10 січня 2019 року у справі №456/3560/18, яка набрала законної сили, закрито провадження в адміністративній справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 41 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, та зробив висновок, що з урахуванням вимог частини шостої статті 78 КАС України, відсутні підстави для притягнення позивача до відповідальності за частини другої статті 265 КЗпП України. Проте, такі висновки суду першої інстанції є помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому, частиною сьомою вказаної статті передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Вказаною нормою КАС України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною шостою статті 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням стосовно особи відповідно до якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Водночас, апеляційний суд наголошує, що передбачене частиною шостою статті 78 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною шостою статті 78 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України. Якщо суд дійде висновку про те, що певні факти у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Враховуючи зазначене, суд під час розгляду даної справи, на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку позивача і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Разом з тим, постанова Львівського апеляційного суду від 10 січня 2019 року у справі №456/3560/18 не містить жодних висновків щодо питань, чи мали місце дії щодо допуску ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору та чи вчинені такі дії ФОП ОСОБА_1 . Натомість, апеляційний суд закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 41 КУпАП щодо ОСОБА_1 лише з підстав невідповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам КУпАП в частині строків його складення. Відтак, жодні обставини, які б могли бути враховані при вирішенні розглядуваної справи, Львівським апеляційним судом не досліджувались.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати певні факти, встановлені у рішенні по справі №456/3560/18 преюдиційними для даного спору.

Таким чином, оскільки в ході інспекційного відвідування було зафіксоване фактичне виконання ОСОБА_2 функцій продавця в магазині, у якому здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 , а в подальшому даний факт підтверджено й самою ОСОБА_2 у її особистих поясненнях, зафіксованих засобами фото та відеотехніки, інспектором праці Головного управління Держпраці у Львівській області зроблено правильний та цілком підставний висновок про порушення суб`єктом господарювання, а саме фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , вимог частини першої та третьої статті 24 КЗпП та Постанови №413.

Виходячи з системного аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини та фактичних обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем допущено порушення законодавства про працю, а саме частини першої, третьої статті 24 КЗпП та Постанови №413, тому постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 23.08.2018 №ЛВ778/1095/АВ/ФС, згідно з якою на позивача накладено штраф у розмірі 111690 грн., винесена відповідачем правомірно.

Враховуючи наведене, позивачем не доведено правомірність своїх дій, а відповідачем на підставі належних та допустимих доказів доведено обставини на яких ґрунтуються його заперечення, відтак позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 є не обґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи рішення відповідача на відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, суд вважає, що таке рішення прийняте відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено.

Згідно із частиною першою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи прийняв рішення, врахувавши лише позицію позивача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача являються підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції. Таким чином, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха