Справа № 240/1433/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
06 червня 2019 року м. Житомир справа № 240/1433/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області про визнання протиправними дій, зобов`язання надати дозвіл,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області щодо відмови йому в наданні дозволу (згоди) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області (за межами населеного пункту);
- зобов`язати Брусилівську селищну раду Брусилівського району Житомирської області надати дозвіл (згоду) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 19.10.2015, а тому відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має право на першочергове відведення земельних ділянок". З метою реалізації свого права на отримання земельної ділянки позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області (за межами населеного пункту). Однак, листом в.о. старости Брусилівської селищної ради від 26.12.2018 №100 його було повідомлено, що на території селищної ради проживають інші учасники АТО, які ще не отримали земельні ділянки. ОСОБА_1 вважає, такі дії Брусилівської селищної ради щодо відмови йому в наданні дозволу (згоди) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки протиправними, а тому він звернувся з даним позовом до суду.
Ухвалою від 25 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, а позивачу було надано строк на усунення зазначених в ухвалі недоліків позовної заяви.
12 березня 2019 року до суду, на виконання вимог ухвали від 25.02.2019, надійшла заява з усуненими недоліками.
Ухвалою від 20 березня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У відзиві на позовну заяву Брусилівської селищної ради відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . На підтвердження такої позиції вказано, що позивач не звертався до Брусилівської селищної ради стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та відповідно не отримував від відповідача відмови в задоволення такої заяви. Відповідач наголошує, що заява про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території села Хомутець була подана позивачем до виконуючого обов`язки старости цього села, який згідно з Положенням "Про старосту села Брусилівської об`єднаної територіальної громади" не має повноважень щодо прийняття рішень з розпорядження земельними ділянками, оскільки такі повноваження належать до виключної компетенції Брусилівської селищної ради як органу місцевого самоврядування. З огляду на те, що ОСОБА_1 не обґрунтовано наявність порушення його законних прав, свобод чи інтересів з боку Брусилівської селищної ради, відповідач вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними (а.с.30-32).
У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначив, що положеннями ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України визначені виключні підстави для відмови органу місцевого самоврядування у наданні особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, позивач зауважив, що положеннями Земельного кодексу України не зазначено про таку підставу відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, як незареєстроване місце проживання особи на відповідній адміністративно-територіальній одиниці, де вона бажає отримати земельну ділянку, чи такої підстави, як обмеженість земельного ресурсу. Враховуючи зазначене, позивач вказує, що та обставина, що він не зареєстрований на території Брусилівської селищної ради, не може обмежувати його законне право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням (а.с.34-35).
У відповідності до положень ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді Черняхович І.Е. в період з 13.05.2019 по 17.05.2019 у відпустці, в період з 20.05.2019 по 24.05.2019 у відрядженні, а в період з 28.05.2019 по 05.06.2019 на лікарняному, рішення в адміністративній справі №240/1433/19 прийнято 06 червня 2019 року.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 15 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області (за межами населеного пункту) (а.с.59-60). Копію вказаної заяви позивач надіслав Президенту України ОСОБА_2 , начальнику Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, голові Житомирської обласної державної адміністрації Гундичу І.П., голові Хомутецької сільської ради ОСОБА_3 .
Розглянувши зазначену заяву, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області листом від 27.12.2018 № Т-1-1828/0-7025/0/22-18 повідомило позивача, що на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України "Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність територіальних громад" від 31.01.2018 №60-р та відповідно до наказу Головного управління "Про передачу земельної ділянки державної власності у комунальну власність" від 22.12.2018 за №6-5.020/14-18-СГ та акту приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 22.12.2018, Головним управлінням Дергеокадастру у Житомирській області передано Брусилівській селищній раді Брусилівського району Житомирської області у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, які розташовані за межами населених пунктів Брусилівської селищної ради (Хомутецької сільської ради) Брусилівського району. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до Брусилівської селищної ради для вирішення питання щодо отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою (а.с.12).
В свою чергу, у відповідь на копію заяви ОСОБА_1 про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Хомутецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області, що була надіслана голові Хомутецької сільської ради ОСОБА_3 та зареєстрована 26.12.2018 за №120, позивачу листом від 26.12.2018 №100 за підписом в.о.старости ОСОБА_3 та депутата ОСОБА_4 , було повідомлено, що Хомутецька сільська рада припинила існування з грудня 2016 року та в результаті об`єднання ввійшла до складу Брусилівської селищної ради, яка відповідно й вирішує земельні питання. Крім того, в листі було вказано, що на території проживає 18 учасників АТО, які ще не отримали земельні ділянки (а.с.11).
10 січня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до в.о.старости Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області ОСОБА_3 із заявою, в якій просив надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області (за межами населеного пункту) (а.с.61-62). У відповідь на зазначену заяву в.о.старости Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області ОСОБА_3 . листом від 01.02.2019 №13 повідомив позивачу, що Хомутецька сільська рада припинила існування з грудня 2016 року та в результаті об`єднання ввійшла до складу Брусилівської селищної ради, яка відповідно й вирішує земельні питання (а.с.65).
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 13 Основного Закону проголошено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Положеннями ч. 3 ст. 22 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Вимогами ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України визначено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Так, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.
Частиною 2 статті 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Порядок надання земельних ділянок у власність громадянам визначений ст. 118 ЗК України.
Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України, в редакції чинній на момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою).
Суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:
- звернення громадян до відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (в межах їх повноважень) з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;
- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;
- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.
При цьому, суд зазначає, що клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього ЗК України.
Так, статтею 122 ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.
Згідно з частиною першою вищезазначеної статті сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Крім того, відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Таким чином, на момент звернення позивача із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області (за межами населеного пункту), у власність для ведення особистого селянського господарства, бажана ним земельна ділянка знаходилась в комунальній власності, а тому повноваження щодо розпорядження нею належало Брусилівській селищній раді.
Згідно з ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України від 21.05.1997 №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України №280/97-ВР).
Положеннями ст. 25 Закону України № 280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Статтею 59 Закону України № 280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.
Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання регулювання земельних відносин.
Однак, під час розгляду справи судом було безспірно встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 до Брусилівської селищної ради із відповідним клопотанням про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не звертався. Подана позивачем 15 грудня 2018 року заява була адресована голові Хомутецької сільської ради та розглянута в.о. старости Брусилівської селищної ради, оскільки з грудня 2016 року Хомутецька сільська рада в результаті об`єднання ввійшла до складу Брусилівської селищної ради, а заява позивача від 10 січня 2019 року була подана вже безпосередньо в.о.старости Брусилівської селищної ради ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 1-2, 5 ст. 14-1 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон №280) староста є виборною посадовою особою місцевого самоврядування. Староста обирається жителями села, селища (сіл, селищ), розташованого на території відповідного старостинського округу, на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування в порядку, визначеному законом, і здійснює свої повноваження на постійній основі. Староста є членом виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради за посадою.
Повноваження старости визначені в статті 54-1 Закону №280. Так, згідно з ч. 1 вказаної статті староста: представляє інтереси жителів відповідного села, селища у виконавчих органах сільської, селищної, міської ради; бере участь у пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради та засіданнях її постійних комісій; має право на гарантований виступ на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, засіданнях її постійних комісій з питань, що стосуються інтересів жителів відповідного села, селища; сприяє жителям відповідного села, селища у підготовці документів, що подаються до органів місцевого самоврядування; бере участь в організації виконання рішень сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, розпоряджень сільського, селищного, міського голови на території відповідного старостинського округу та у здійсненні контролю за їх виконанням; бере участь у підготовці проекту місцевого бюджету в частині фінансування програм, що реалізуються на території відповідного старостинського округу; вносить пропозиції до виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради з питань діяльності на території відповідного старостинського округу виконавчих органів сільської, селищної, міської ради, підприємств, установ, організацій комунальної власності та їх посадових осіб; бере участь у підготовці проектів рішень сільської, селищної, міської ради, що стосуються майна територіальної громади, розташованого на території відповідного старостинського округу; бере участь у здійсненні контролю за використанням об`єктів комунальної власності, розташованих на території відповідного старостинського округу; бере участь у здійсненні контролю за станом благоустрою відповідного села, селища та інформує сільського, селищного, міського голову, виконавчі органи сільської, селищної, міської ради про його результати; отримує від виконавчих органів сільської, селищної, міської ради, підприємств, установ, організацій комунальної власності та їх посадових осіб інформацію, документи і матеріали, необхідні для здійснення наданих йому повноважень.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що староста, як самостійний суб`єкт місцевого самоврядування, не наділений повноваженнями щодо вирішення питання про передачу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян.
Натомість, як вже було зазначено судом, відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 12 та ст. 122 ЗК України передача земельних ділянок комунальної власності відповідних територіальних громад у власність громадян та юридичних осіб для всіх потреб належить до виключних повноважень сільських, селищних, міських рад.
Отже, громадянин, який зацікавлений у реалізації свого права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки, у тому числі для особистого селянського господарства, повинен звернутися до відповідної сільської, селищної, міської ради з заявою, яку орган місцевого самоврядування зобов`язаний розглянути у місячний строк.
Разом з тим, жодних доказів того, що ОСОБА_1 звертався до Брусилівської селищної ради із відповідним клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позивач до суду не надав. Не містять матеріали справи й доказів того, що Брусилівською селищною радою приймалось рішення щодо відмови у наданні позивачу зазначеного дозволу.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України визначено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З наведеного випливає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Наведене свідчить, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Відтак, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що Брусилівською селищною радою Брусилівського району Житомирської області не приймалось жодного рішення та не вчинялося дій щодо відмови в наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 2 га, розташованої на території Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області (за межами населеного пункту).

Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача на отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність Брусилівською селищною радою не порушувалось, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 257, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області (вул.Митрополита Іларіона, 50, смт. Брусилів, Брусилівський район, Житомирська область, 12601; ) про визнання протиправними дій, зобов`язання надати дозвіл - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович