Справа № 440/347/19
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 р. Справа № 440/347/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Спаскіна О.А.

суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/347/19

за позовом ОСОБА_1

до Полтавського апеляційного суду, Апеляційного суду Полтавської області

про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Полтавського апеляційного суду (далі - відповідач), у якому з урахуванням уточненої позовної заяви просив:

визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у розрахунку суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з посадового окладу у розмірі п`ятнадцяти мінімальних заробітних плат з коефіцієнтом 1,1;

зобов`язати відповідача здійснити розрахунок суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді апеляційного суду та видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду працюючого на відповідній посаді судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 4.12.18 виходячи з посадового окладу у розмірі п`ятнадцяти мінімальних заробітних плат, визначених Законом України від 7.12.17 №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік", з коефіцієнтом 1,1;

зобов`язати відповідача здійснити розрахунок суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді апеляційного суду та видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду працюючого на відповідній посаді судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 1.01.19 виходячи з посадового окладу у розмірі п`ятнадцяти мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", з коефіцієнтом 1,1;

зобов`язати відповідача видати ОСОБА_1 оновлену довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 4.12.18 виходячи з посадового окладу у розмірі п`ятнадцяти мінімальних заробітних плат, визначених Законом України від 7.12.17 №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік", з коефіцієнтом 1,1.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є суддею у відставці, з 05.11.10 отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. Звертав увагу на те, що відповідач протиправно відмовив йому у видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.15 з урахуванням посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, як те визначено рішенням Конституційного Суду України від 4.12.18 у справі №11-рп/2018.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Полтавського апеляційного суду, Апеляційного суду Полтавської області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, з істотними порушеннями норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення по суті.

Відповідач надіслав відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого проти задоволення апеляційної скарги заперечує в повному обсязі.

Згідно зі ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача змісту судового рішення, що оскаржується, апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 у період з 9.04.02 по 4.11.10 працював на посаді судді апеляційного суду Полтавської області, а з 5.11.10 є суддею у відставці та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, що сторонами не заперечується.

10.12.18 позивач звернувся до Апеляційного суду Полтавської області із заявою, у якій просив на виконання рішення Конституційного Суду України від 4.12.18 №11-рп/2018 видати йому довідку про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням 15 мінімальних заробітних плат за період з 1.01.15 /а.с. 17/.

Листом від 9.01.19 вих. №06-12/32/1/2019 Голова ліквідаційної комісії апеляційного суду Полтавської області повідомила ОСОБА_1 відсутність підстав для видачі довідки про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням 15 мінімальних заробітних плат, оскільки відповідно до Закону України від 6.12.16 №1774-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" розрахунковою величиною при визначенні посадового окладу судді є прожитковий мінімум для працездатних осіб. При цьому, відповідачем зазначено, що 18.12.18 апеляційним судом Полтавської області позивачу видано довідку №06-12/487/117/2018 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням розміру посадового окладу судді апеляційного суду Полтавської області, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, що становить 29073,00 грн /а.с. 18-20/.

Посилаючись на незгоду з такою відповіддю суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги не є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 138 Закону України від 7.07.10 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" /надалі - Закон №2453-VI/ (у редакції, чинній на момент виходу позивача у відставку) було визначено, що суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку, отримує неоподатковуване щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу". Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Довічне грошове утримання виплачується за останнім місцем роботи.

Законом України від 12.02.15 №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" Закон №2453-VI викладено у новій редакції, частиною третьою статті 133 якого визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Згідно з п. 1 ч.4 ст. 133 Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: судді апеляційного суду - 1,1.

Рішенням Конституційного Суду України від 4.12.18 №11-рп/2018 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII (пункт 1 резолютивної частини Рішення). При цьому, Конституційним Судом України визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

30.09.16 набув чинності Закон України від 2.06.16 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (надалі - Закон №1402-VIII), у зв`язку з чим Закон №2453-VI втратив чинність (окрім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII).

Згідно з ч. 4 ст. 142 Закону №1402-VIII у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

При цьому, пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону №2453-VI.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 6.12.16 №1774-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Статтею 7 Закону України від 7.12.17 №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2018 року у розмірі 1762,00 грн.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 23.11.18 №2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2019 року становить 1921 гривню.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив про порушення його прав Полтавським апеляційним судом.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на звернення від 10.12.18 року, що адресоване апеляційному суду Полтавської області /а.с. 17/.

Указом Президента України від 29.12.17 року №452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" визначено ліквідувати, окрім іншого, апеляційний суд Полтавської області та утворити Полтавський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Полтавську область, з місцезнаходженням у місті Полтаві.

З матеріалів справи встановлено, що звернення ОСОБА_1 від 10.12.18 року розглянуте головою ліквідаційної комісії апеляційного суду Полтавської області Визір Л.М., про що позивачу надано відповідь листом від 09.01.18 вих. №06-12/32/1/2019 (а.с. 18-20 ).

Матеріали справи також містять звернення ОСОБА_1 від 25.01.19 року, адресоване Полтавському апеляційному суду, з вимогою про надання довідки про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням 15-ти мінімальних заробітних плат з 4.12.18 року ( а.с. 21).

Однак, звертаючись до суду з даним позовом, позивач не посилався на результати розгляду такого звернення та не зазначав його у якості підстави для звернення до суду.

Враховуючи встановлене, колегія суддів звертає увагу, що розгляд даного звернення не є предметом цього судового спору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у межах даного провадження фактів порушення прав та законних інтересів позивача рішеннями, діями чи бездіяльністю Полтавського апеляційного суду, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтовані.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у позовній заяві посилався на те, що за результатами розгляду його звернення від 10.12.18 відповідач відмовив у видачі довідки про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.15 року з урахуванням 15-ти мінімальних заробітних плат із застосуванням коефіцієнта 1,1 у відповідності до рішення Конституційного Суду України від 4.12.18 року №11-рп/2018.

Як встановлено судом, відповідна відмова міститься у листі від 09.01.18 року вих. №06-12/32/1/2019, підписаному головою ліквідаційної комісії Апеляційного суду Полтавської області Визір Л.М. (а.с. 18-20 ).

Оцінюючи правомірність відмови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Полтавської області у видачі ОСОБА_1 довідки про розмір суддівської винагороди за період з 1.01.15 року по 3.12.18 року, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24.12.97 №8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні від 30.09.10 №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8.12.04 №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

За змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

У відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Конституційний Суд України" до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини першої статті 91 названого Закону, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Рішенням Конституційного Суду України від 4.12.18 №11-рп/2018 (справа №1-7/2018(4062/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VІII "Про забезпечення права на справедливий суд" і втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що дія ч.3 ст. 133 Закону №2453-VІ у редакції Закону №192-VІII втратила чинність з 4 грудня 2018 року.

Враховуючи встановлене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстнації про відсутність підстав для обчислення суддівської винагороди у довідці про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 1 січня 2015 року по 3 грудня 2018 року з урахуванням 15-ти мінімальних заробітних плат.

Щодо підстав для видачі ОСОБА_1 довідки про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 4.12.18 з урахуванням 15-ти мінімальних заробітних плат, колегія суддів зазначає.

Як встановлено з матеріалів справи на заяву від 14.12.18 (зареєстрована за вх. №3368/18) ліквідаційною комісією апеляційного суду Полтавської області йому 18.12.18 видана довідка №06-12/487/117/2018 про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу судді апеляційного суду Полтавської області, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, станом на 4.12.18 у розмірі 29073,00 грн (прожитковий мінімум станом на 1.01.18 - 1762,00 грн х 15 х 1,1), що передбачено змінами до штатного розпису апеляційного суду Полтавської області на 218 рік, затвердженими ДСА України 18.12.18 (а.с. 83 ).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 9.01.19 про видачу довідки з урахуванням зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2019 року /а.с. 81/ ліквідаційною комісією апеляційного суду Полтавської області 10.01.19 позивачу видано довідку №01-46/36/2019 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у якій посадовий оклад станом на 1.01.19 визначено у розмірі 31697,00 грн (1921,00 грн х 15 х 1,1) ( а.с. 82) .

Визначення посадового окладу у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, передбачено пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 6.12.16 №1774-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Колегія суддів звертає увагу, що дана норма є чинною, неконституційною не визнавалась.

Відповідність наведеної норми закону Конституції України не була предметом перевірки у Рішенні Конституційного Суду України від 04.12.18 №11-рп/2018.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для видачі позивачу довідки про суддівську винагороду з 04.12.18 року та з 01.01.19 року , виходячи з розміру посадового окладу, визначеного в мінімальних заробітних платах, оскільки наведене суперечитиме вимогам пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.16 №1774-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом в аналогічних правовідносинах, викладену в рішеннях, що ухвалені в 2018-2019 роках.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 26.09.2018 по справі № 820/1853/17, від 30.01.2019 по справі № 805/2089/17-а, від 24.04.2019 по справі № 812/727/17, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. Приведені в апеляційній скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Розглянувши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2019 року по справі № 440/347/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.А. Спаскін
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич

Постанова складена в повному обсязі 31.05.19р.