Справа № 480/832/19
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2019 р. Справа № 480/832/19

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Опімах Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Л.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Хвостик Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

05 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, який він особисто та його представник підтримали в судовому засіданні, мотивуючи вимоги тим, що є громадянином Російської Федерації, у 1999 році прибув до України, постійно проживає разом із сім`єю у м.Суми, 29 жовтня 2007 року документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні. 22 травня 2018 отримав посвідку на постійне проживання в Україні, 07 жовтня 2013 року документований безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні у зв`язку з непридатністю попередньої.

27 травня 2017 року посвідку разом з іншими документами ( паспортом громадянина Російської Федерації, паспортом громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон) невідомими особами було викрадено із належного йому автомобіля, про що 27.05.2017 уповноваженими особами Сумського відділу поліції ГУНА у Сумській області внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань та розпочате досудове розслідування, яке триває по теперішній час.

З метою відновлення документів, позивач звернувся до генерального консульства Російської Федерації у м.Харків, проте отримав довідку про те, що ніколи не був громадянином цієї держави.

22 листопада 2017 року Управління Державної міграційної служби України в Сумській області прийняло рішення про документування позивача посвідкою особи без громадянства на постійне проживання в Україні,у зв`язк з чим йому було видане посвідчення особи без громадянства для проживання в Україні та посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон.

На підставі цих документів позивач виїхав до м.Краснодара РФ, де звернувся до відділу з питань міграції відділу поліції УМВС Росії по м.Краснодару про видачу нового паспорта громадянина Російської Федерації та паспорта для виїзду за кордон замість викрадених та отримав ці документи.

Маючи відновлені документи , у січні 2019 року позивач повторно звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку зі зміною інформації, внесеної до посвідки, проте 07 лютого 2019 року відповідачем прийняте рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні з тих підстав, що надійшов лист Управління Служби Безпеки України в Сумській області, в якому повідомлялось про надання позивачем свідомо неправдивих відомостей при перетині державного кордону України та наявну в УСБУ в Сумській області інформацію про те, що дії позивача загрожують національній безпеці України.

Крім того, 27 березня 2019 року відповідачем було прийняте рішення, яким позивачу на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» скасований дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 30.05.2008 року, в якому зазначено що для отримання дозволу позивач подав управлінню неправдиві відомості та підроблені документи.

Рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області позивач вважає протиправними та просить скасувати, зазначаючи, що з 1999 року постійно мешкає в Україні разом з родиною, має трьох дітей, двоє з яких народилися в Україні, син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, на законних підставах прибув та проживає в Україні. Жодних дій, спрямованих на створення загрози національній безпеці України не вчиняв, до відповідальності не притягувався, неправдивих відомостей при перетині державного кордону та отриманні дозволу на імміграцію не подавав. Кожного разу при його зверненні до органів міграційної служби співробітниками проводилася ретельна перевірка та приймалися відповідні рішення.

Водночас, приймаючи спірні рішення, відповідач не проводив всебічну та об`єктивну перевірку, на забезпечив право позивачу надати пояснення, відповідно рішення не містять належного обґрунтування та мотивів. Тому позивач просить визнати рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області протиправними в скасувати, а також зобов`язати відповідача видати йому посвідку на постійне проживання в Україні на підставі заяви від 16.01.2019 року про обмін посвідки.

Відповідач подав відзив на позов, в якому проти його задоволення заперечив, вказавши, що 16.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Сумського МВ УДМС України в Сумській області із заявою-анкетою щодо обміну посвідки на постійне проживання в зв`язку зі зміною інформації, внесеної до посвідки на постійне проживання, а саме: в частині громадянства - з особи без громадянства на громадянина Російської Федерації. При цьому свою особу на належність до громадянства Російської Федерації підтверджував копією паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон, виданим 24.07.2018 МВС Росії 23001, строком дії до 24.07.2028.

У період розгляду матеріалів щодо обміну посвідки на постійне проживання Управлінням ДМС України в Сумській області отримано подання від Управління Служби безпеки України в Сумській області від 18.01.2019 № 356 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 статті 12 Закону України «Про імміграцію» у зв`язку з діяльністю особи, що становить загрозу національній безпеці України, та на підставі пункту 1 статті 12 вказаного Закону, у зв`язку з поданням особою в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей щодо свого громадянства

На підтвердження вищевикладеного у матеріалах справи ОСОБА_1 міститься довідка Генерального консульства Російської Федерації в Україні від 13.11.2017 № 478 про те, що вказана особа не є громадянином Російської Федерації та громадянство Російської Федерації не набувала, що свідчить про подання заявником свідомо неправдивих відомостей.

Крім цього, до заяви-анкети від 16.01.2019 № 213105000 щодо обміну посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 долучено паспортний документ громадянина Російської Федерації, виданий 24.07.2018. Пунктом 18 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 , передбачено обов`язок іноземців та осіб без громадянства подання документів для обміну посвідки на постійне проживання у місячний термін з дати виникнення обставин, що є підставою для здійснення такого обміну. Відповідно до підпункту 1 пункту 72 Порядку оформлення вищезазначене вказує на проживання ОСОБА_1 по недійсному документу (а саме: по посвідці серії НОМЕР_1 ).

У зв`язку з вищевказаним, на підставі підпункту 7 пункту 62 Порядку оформлення Управлінням ДМС України в Сумській області 05.02.2019 прийнято рішення № 213105000 про відмову в оформленні та видачі посвідки на постійне проживання, крім того позивач не дотримався визначених п.18 Порядку №321 строків звернення за обміном посвідки. Ці ж самі обставини стали підставою і для скасування дозволу на імміграцію.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07 лютого 2019 року начальником Управління Державної міграційної служби України в Сумській області прийняте рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі підпункту 7 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 ( а.с.73).

27 березня 2019 року заступником начальника Управління Державної міграційної служби України в Сумській області прийняте рішення №34 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, виданого 30 травня 2008 року, на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». Цим же рішенням скасовано посвідки на постійне проживання від 30.05.2008р., від 07.10.2013р. у відповідності до підпункту 1 п.64, підпункту 4 п.72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 ( а.с.81)

Суд вважає зазначені рішення протиправними, такими, що підлягають скасуванню з огляду на таке.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з Україн, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства встановлюють Закони України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 11 цього Закону особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію передбачені статтею 12 цього Закону, зокрема, так згідно з п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (подалі - Порядок № 1983).

Відповідно до п.21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до п.3 Порядку № 983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Виходячи зі змісту наведених норм прийняттю рішення має передувати обґрунтований висновок органу ДМС або обґрунтоване подання органу, зазначеного в абзаці другому пункту 21 цього Порядку.

Як зазначено у рішенні Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 27 березня 2019 року №34, підставою для скасування ОСОБА_1 , дозволу на імміграцію в Україну став п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», оскільки з`ясовано, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

При цьому, із наданих відповідачем матеріалів вбачається, що обґрунтований висновок органом ДМС не складався, обґрунтоване подання органу, зазначеного в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, також відсутнє.

В своєму запереченні на позов відповідач зазначає, що ним був взятий до уваги лист Управління СБУ в Сумській області від 18.01.2019 №356 ( а.с. 72). Однак, на думку суду, зазначений лист не є поданням про скасування дозволу, а містить лише інформацію, подану у відповідності до п.14 Порядку № 1983, який регулює процедуру перевірки наявності чи відсутності підстав для прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію.

З огляду на викладене, приймаючи рішення про скасування дозволу на імміграцію, відповідач мав провести ретельну перевірку, в ході якої встановити наявність підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» та конкретизувати які саме свідомо неправдиві відомості вказав заявник при отриманні дозволу на імміграцію, та які саме підроблені документи чи документи, що втратили чинність, надав.

Крім того, аналізуючи викладену в листі Управління СБУ в Сумській області інформацію та пояснення відповідача, викладені у відзиві на позов, а також встановлені в ході розгляду справи обставини, суд вважає, що позивач добросовісно користувався своїми правами та не вчиняв дій, спрямованих на приховування чи спотворення будь-якої інформації як при отриманні дозволу на імміграцію, так і в подальшому під час оформлення дозвільних документів.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є громадянином Російської Федерації, з 1999 року на законних підставах перебуває в Україні, отримав дозвіл на імміграцію в Україну 30.05.2008 (а.с.55) разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є опікуном громадянки України, що підтверджується документально (громадянка України - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Полонським РВ УМВС України в Хмельницькій області 22.05.2002, рішення Сумського районного суду Сумської області № 2-0-37/2008).

На момент подачі документів свою особу та належність до громадянства Російської Федерації підтверджував паспортом громадянина Російської Федерації, виданого 27.08.2007 відділом УФМС Росії по Челябінській області в м. Троїцьку та Троїцькому районі (а.с.56).

На підставі дозволу на імміграцію був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 30.05.2008 ( а.с. 57). 07.10.2013 у порядку обміну отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 , у зв`язку з непридатністю до використання попередньої (а.с. 58, 62). При обміні посвідки свою особу на належність до громадянства Російської Федерації підтверджував копією паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон НОМЕР_5 , виданим 31.01.2013 МЗС Росії 38005, строком дії до 31.01.2023 (а.с. 59-61).

27 травня 2017 року посвідку разом з іншими документами ( паспортом громадянина Російської Федерації, паспортом громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон) невідомими особами було викрадено із належного йому автомобіля, про що 27.05.2017 уповноваженими особами Сумського відділу поліції ГУНА у Сумській області внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань та розпочате досудове розслідування, яке триває по теперішній час ( а.с. 18). Зазначена довідка надана відповідачу.

З метою відновлення документів, позивач звернувся до генерального консульства Російської Федерації у м.Харків, проте 13.11.2017 отримав довідку про те, що ніколи не був громадянином цієї держави ( а.с.19).

22 листопада 2017 року відповідач прийняв рішення про документування позивача посвідкою особи без громадянства для проживання в Україні, а 04.04.2018 видав посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон ( а.с.65,66). При цьому рішення про надання дозволу ні імміграцію в Україну залишалось чинним.

На підставі цих документів позивач виїхав до м.Краснодара РФ, де звернувся до відділу з питань міграції відділу поліції УМВС Росії по м.Краснодару про видачу нового паспорта громадянина Російської Федерації та паспорта для виїзду за кордон замість викрадених та 24.07.2018 отримав ці документи ( а.с.69). 12.08.2018 позивач повернувся в Україну, перетнув державний кордон України за паспортом громадянина РФ у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які зобов`язують його як іноземця для в`їзду в Україну використовувати паспорт.

16.01.2019 позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області з заявою-анкетою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку зі зміною інформації , внесеної до посвідки на постійне місце проживання, а саме в частині зміни громадянства - з особи без громадянства на громадянина РФ, надавши копію паспорта громадянина РФ для виїзду за кордон, виданий 24.07.2018.

Таким чином факт належності позивача до громадянства Російської Федерації є очевидним, підтверджений паспортними документами, факту підробки документів відповідачем не встановлено, а тому відсутні підстави стверджувати про надання позивачем свідомо неправдивих відомостей на час прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну, виданого 30.05.2008.

Крім того, під час видачі дозволу на імміграцію посадові особи ВГІРФО УМВС України в Сумській області проводили відповідні перевірки, в тому числі зверталися і до органів СБУ ( а.с.104,105,106), не мали зауважень до поданих позивачем документів, надали власну оцінку викладених у документах відомостей. При цьому суд зауважує, що на фізичну особу не може бути покладено тягар доведення правомірності свого перебування в Україні внаслідок різної оцінки уповноваженими державними органами інформації, яка міститься в офіційних письмових документах.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». За практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом. ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає вимогам національного законодавства в частині дотримання адміністративної процедури, не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини позивача, а тому рішення управління Державної міграційної служби України в Сумській області №34 від 27 березня 2019 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну є протиправним та підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо правомірності відмови в оформленні ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні від 07.02.2019 суд зазначає наступне.

Як вже встановлено вище, позивач є іммігрантом, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання. Відповідно до ст.11 Закону України «Про імміграцію» особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 затверджений Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі Порядок №321).

Зі змісту рішення слідує, що позивачу відмовлено в оформленні ( видачі) посвідки на постійне проживання на підставі п.7 пункту 62 Порядку №321. Дана норма говорить про те, що територіальний орган / територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Однак, зі змісту рішення неможливо встановити орган, який надав таку інформацію, ні конкретний об`єкт посягань.

У своїх поясненнях відповідач посилається на вже згаданий лист Управління СБУ в Сумській області від 18.01.2019 №356 ( а.с. 72), у якому вказано , «Також, Управлінням здобуто відомості щодо причетності вказаного іноземного громадянина до здійснення діяльності на шкоду національній безпеці України». Проте, ствердної інформації, що дії позивача загрожують національній безпеці, лист не містить, УСБУ лише повідомляє про отримання певних відомостей.

Водночас Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про національну безпеку» державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру, а п.6 вказаної норми визначає загрози національній безпеці України, а саме це явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України. Такого поняття як «шкода національній безпеці» не містить ні Закон України «Про національну безпеку», ні Закон України "Про імміграцію", ні Порядок №321.

При цьому позивач заперечує вчинення ним будь-яких протиправних дій, зазначаючи, що до будь-якого виду відповідальності компетентними органами в Україні не притягувався, так само не є учасником будь-яких проваджень.

За таких обставин рішення відповідача про відмову в оформленні ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні від 07.02.2019 з підстави, передбаченої п.7 пункту 62 Порядку №321 суперечить критеріям, визначеним ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому також є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача видати посвідку на постійне проживання в Україні, суд зазначає таке. Статтею ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський Суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне зобов`язати управління Державної міграційної служби України в Сумській області оформити та видати ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні на підставі його заяви, поданої 16.01.2019 про обмін посвідки, оскільки це є найбільш ефективним способом відновлення порушених прав позивача. При цьому, щодо наведених у відзиві на адміністративний позов заперечень відповідача про пропуск позивачем строку на звернення із заявою про обмін посвідки, що також є підставою для відмови в її оформленні, суд звертає увагу на те, що під час прийняття рішення відповідачем зазначена обставина була відома органу міграційної служби, проте не була підставою для відмови у видачі посвідки.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що відповідно до квитанцій позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 2305,20 грн. (а.с.3, 74), тому зазначена сума підлягає відшкодуванню на користь позивача .

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ) до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області ( , вул.Г.Кондартьєва, 27 м.Суми, 40000) про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 07 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні ( видачі) посвідки на постійне проживання та від 27 березня 2019 року №34 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов"язати Управління Державної міграційної служби України в Сумській області оформити та видати ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні на підставі його заяви від 16.01.2019 року про обмін посвідки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Сумській області на користь ОСОБА_1 2305,20 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 17 травня 2019 року.

Суддя Л.М. Опімах