Справа № 200/13192/18-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року справа №200/13192/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 р. у справі № 200/13192/18-а (головуючий І інстанції Давиденко Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Прокурора Донецької області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Генерального прокурора України, Прокурора Донецької області, в якому просила: визнати протиправними дії щодо відмови у виплаті грошової допомоги відповідно до ч. 16 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII (далі - Закон № 1789); зобов`язати провести нарахування та виплату грошової допомоги у розмірі заробітної плати, з якої перерахована пенсія при звільненні з органів прокуратури на підставі довідки №18-57-200 від 14.04.2015, здійснити виплати з урахуванням індексу інфляції.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року відмовлено в задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що позивач вийшов на пенсію раніше набуття чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України", тому вважає, що ч.16 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру", в редакції чинній на момент виходу позивача на пенсію, не пов`язувала виплату грошової допомоги із обов`язковим звільненням. Відповідач не виплачуючи грошову допомогу відповідно до ч. 16 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру", діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань соціального захисту працівників прокуратури. Суд повинен був засовувати до спірних правовідносин норми прямої дії - Конституцію України.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з березня 1984 року по 14 квітня 2015 року працювала в органах прокуратури Донецької області (а.с. 13-16).

Згідно пенсійного посвідчення від 01.10.2002 № 009918, позивачу призначена з 05.09.2002 пенсія за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789 (а.с. 16).

Згідно наказу прокурора Донецької області від 14.04.2015 № 497-к, позивача звільнено з посади прокурора прокуратури Волноваського району за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років (а.с. 51).

11.09.2015 позивач звернувся до прокуратури Донецької області з заявою щодо виплати грошової допомоги відповідно до ч. 16 ст. 50-1 Закону № 1789 (а.с. 18).

01.10.2015 прокуратурою Донецької області надано відповідь № 18-334вих-15 про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу грошової допомоги у зв`язку із звільненням (а.с. 54).

18.12.2016 позивач звернувся до прокуратури Донецької області з заявою щодо виплати грошової допомоги відповідно до ч. 16 ст. 50-1 Закону № 1789 (а.с. 55).

28.12.2016 прокуратурою Донецької області надано відповідь № 18-1065вих-16 про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу грошової допомоги у зв`язку із звільненням (а.с. 55).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у 2002 році позивач набув право на пенсію та оформив пенсію за вислугу років, проте фактично не припиняв роботу в органах прокуратури. Тобто, до 01.04.2014 року у позивача не виникало право на отримання грошової допомоги за ч.16 ст.50-1 Закону№ 1789 , в редакції чинній до 01.04.2014 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 статті 50-1 Закону №1789 (в редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії за вислугу років) передбачає, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Частиною 14 статті 50-1 Закону №1789 (в редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії за вислугу років) передбачено, що пенсія, призначена відповідно до цієї статті, виплачується у повному розмірі незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію. Прокурори і слідчі прокуратури, яким призначено пенсію за вислугу років і які працюють на прокурорсько-слідчих посадах, мають право одержувати заробітну плату відповідно до законодавства.

Отже, вказана норма передбачає можливість отримувати пенсію за вислугу років з одночасним продовженням трудової діяльності на прокурорсько-слідчих посадах.

Разом з цим, за приписами статті 38 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії за вислугу років), працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, зазначена норма передбачає, що вихід на пенсію зумовлений розірванням трудового договору і не передбачає можливості продовжувати роботу чи трудову діяльність.

Частиною 15 ( частина 16 після внесення змін Законом України від 02 грудня 2010 року № 2756-VI) статті 50-1 Закону №1789 (в редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії за вислугу років), прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачується грошова допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури.

Отже, наведена норма права передбачає обов`язкову умову виплати грошової допомоги працівникам органів прокуратури, як вихід на пенсію за вислугу років. Такого висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 28 квітня 2015 року у справі №21-87а15.

У свою чергу, грошова допомога, передбачена статтею 50-1 Закону №1789-XII, пов`язана саме із виходом на пенсію за вислугу років та виплачується у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія. Відповідно, розмір такої грошової допомоги слід розраховувати з місячного заробітку, отримуваного позивачем на момент звільнення з органів прокуратури.

Судами встановлено, що після оформлення пенсії за вислугу років у 2002 році позивач продовжувала працювати та звільнена з органів прокуратури наказом від 14.04.2015 у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону №1789.

Таким чином, оскільки позивач у 2002 році оформив пенсію без звільнення з органів прокуратури, то права на отримання вказаної допомоги у неї на час оформлення пенсії не виникло.

Щодо наявності такого права на час звільнення з органів прокуратури у 2015 році, суд зазначає наступне.

Підпунктом 3 пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в України» від 27.03.2014 року №1166-VII, внесено зміни, зокрема до Закону України "Про прокуратуру" № 1789, якими частину 16 статті 50-1 виключено.

Підпунктом 1 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (в редакції, чинній на час набрання ним законної сили) визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом Закон України "Про прокуратуру" №1789, крім пункту 8 частини 1 статті 15, частини 4 статті 16, абзацу 1 частини 2 статті 46-2, статті 47, частини 1 статті 49, частини 5 статті 50, частин 3, 4, 6 та 1 статті 50-1, частини 3 статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999р. №1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки норма, на яку позивач посилається як на підставу для виплати йому грошової допомоги, була передбачена у Законі №1789, який на час звільнення позивача з органів прокуратури вже втратив чинність, у відповідачів були відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу вказаної грошової допомоги.

Таким чином, доводи позивача щодо звуження обсягу його соціальних гарантій не відповідають фактичним обставинам, оскільки своїм правом на отримання передбаченої ч. 15 (у подальшому після внесення змін Законом України від 02 грудня 2010 року № 2756-VI частина 16) статті 50-1 Закону №1789 грошової допомоги не скористалась безпосередньо при виході на пенсію за вислугою років у 2002 році та продовжувала працювати після призначення пенсії.

Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №826/2461/16 (адміністративне провадження №К/9901/11806/18)

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд погоджується з висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 р. у справі № 200/13192/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 р. у справі № 200/13192/18-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 04 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова