Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№ЗД/380/17/19
У Х В А Л А

про повернення заяви, клопотання, заперечення без розгляду

05 червня 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Карп`як О.О., розглянувши без повідомлення учасників справи заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Солонсько», особи ,які можуть отримати статус учасника справи: Солонська сільська рада Дрогобицького району Львівської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мінерали Прикарпаття»,

встановив:

04 червня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Солонсько» (82166, Львівська область, Дрогобицький район, с. Солонське, вул. Механізаторів, 42) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову до подання позову в якій просить вжити заходи забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом зупинення дії рішення Солонської сільської ради Дрогобицької області Львівської області «Про погодження надання гірничого відводу ТОВ «Мінерали Прикарпаття» від 09.10.2018 року № 316. Особи, які можуть отримати статус учасника справи Солонська сільська рада Дрогобицького району Львівської області (82166, Львівська область, Дрогобицький район, с. Солонське, вул. Меденицька, 21/2), Товариство з обмеженою відповідальністю «Мінерали Прикарпаття» (82166, Львівська область, Дрогобицький район, с. Летня, вул. Б.Хмельницького, 66).

У заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «Солонсько» вказує, що має намір подати позов про визнання незаконним рішення від 09.10.2018 року ХХІ-ій сесії сьомого скликання Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області «Про погодження надання гірничого відводу ТОВ «Мінерали Прикарпаття», оскільки таке порушує його права, закріплені умовами укладеного з Солонською сільською радою договору від 24.02.2004 року «Про основи взаємовідносин зацікавлених сторін при розробці родовищ суглинків, що знаходяться на території підпорядкованій Солонській сільській раді» та перешкоджатиме здійсненню ним господарської діяльності.

В обґрунтування заяви вказує на те, що ТзОВ «Солонсько» здійснює господарську діяльність з 1995 року. На базі Солонського родовища суглинків збудовано сучасний цегельний завод з технологічною лінією СМК-510 вітчизняного виробництва. Виробничі потужності підприємства знаходяться в межах території підпорядкованих Солонською сільською радою. З метою врегулювання взаємовідносин сторін при розробці суглинків, що знаходяться на території підпорядкованій Солонській сільській раді, між Солонською сільською радою, ТзОВ «Солонсько» та ДП «Кераміка» ВАТ «ЛКЗ» (інше підприємство, яке проводило розробку кар`єрів в цьому регіоні) було укладено договір про основи взаємовідносин зацікавлених сторін при розробці родовищ суглинків, що знаходяться на території підпорядкованій Солонській сільській раді від 24.02.2004 року.

Відповідно до умов вказаного договору, кожна сторона утримується від виконання будь - яких дій, що можуть негативно вплинути на інтереси інших сторін без попередніх консультацій та погоджень з іншими сторонами до прийняття компромісного рішення (п.2 договору).

Згідно п.5 вказаного договору, Солонська сільська рада після отримання ДП «Кераміка» ВАТ «ЛКЗ» акту гірничого відводу на 8,0 га із загально - розвіданої ділянки площею - 26,1 га, як єдиний розпорядник залишок розвіданої ділянки площею 18,0 га, що складає єдине ціле з площею 8,0 га, яка виділена ДП «Кераміка» - гарантує ТзОВ «Солонсько» право на оформлення в передбаченому Законом порядку ділянки площею 8,0 га під розробку кар`єру, як компенсацію при відмові від розробки кар`єру на земельній ділянці занятій в даний час городами в межах діючого гірничого відводу ТзОВ «Солонсько».

Заявник звертає увагу на те, що вказані пункти договору гарантували йому отримання земельної ділянки площею 8,0 га під розробку кар`єру, як компенсацію за земельну ділянку площею 10,0 га, від якої останнє відмовилось на користь жителів села Солонсько та гарантував компромісне вирішення між сторонами будь - яких дій, які можуть негативно вплинути на його інтереси.

Однак, як стало відомо заявнику, 09.10.2018 року Солонською сільською радою Дрогобицького району Львівської області було прийнято рішення про погодження надання гірничого відводу ТОВ «Мінерали Прикарпаття», а саме надано дозвіл ТОВ «Мінерали України» на отримання гірничого відводу земельної ділянки прощею 7,0 га, яка розташована на землях запасу в урочищі «Середній горб» для розробки Південно - Солонського родовища суглинків. Площа гірничого відводу 7,0 га включає в себе площу підрахунку запасів Південно - Солонського родовища 5,0 га, на яку виданий спеціальний дозвіл на користування надрами №6234 від 22.11.2017 року та розрізну траншею площею 2,0 га проходка, яка необхідна для будівництва під`їзної до кар`єру дороги та для будівництва водовідвідної канави для скиду кар`єрних вод самопливом.

Вказує, що таке рішення порушує права та інтереси заявника, оскільки суперечить укладеному між ним та Солонською сільською радою договору від 24.02.2004 року.

Зазначає про наявність у заявника спеціального дозволу на використання надр №5972 від 13.08.2014 року Родовище Солонське , Ділянка Південно Східна , копію якого додано до заяви.

При цьому, ТзОВ «Мінеради Прикарпаття» має спеціальний дозвіл на використання надр №6234 від 22.11.2017 року Родовище - Південно - Солонське, площею надрокористування 5,0 га, а не 7,0 га, копія якого подано до заяви. ТзОВ «Мінерали Прикарпаття» не можуть мати дозволу на користування ще 2,0 га, оскільки такі накладаються на земельну ділянку в Бек Солонському родовищі, яке використовується ДП «Кераміка» ВАТ «ЛКЗ» на підставі спеціального дозволу №3878 від 09.06.2006 року та права про користування якого охороняються протоколом захисту запасів Бек- Солонського родовища №766 від 15.08.2003 року.

Також вказують на те, що незгідні з користуванням ТзОВ «Мінеради Прикарпаття» дорогою для вивозу суглинків, яка збудована ним та перебуває на балансі.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову та невідкладність вказаного питання до подання позову обґрунтовує тим, що на розгляд Львівської обласної ради вже винесене питання про надання гірничого відводу на підставі рішення Солонської сільської ради від 09.10.2018 року №316, а підготовка позовної заяви потребує тривалого часу та надання всіх наявних доказів, клопотань про їх витребування, про призначення експертизи.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 152 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) встановлено вимоги до змісту і форми заяви про забезпечення позову.

Відповідно до пункту третього часини першої статті 152 заява про забезпечення позову подається в письмовій формі та повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 153 КАС України заява про забезпечення позову подається:

1) до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

З аналізу вказаної норми вбачається, що заяву про забезпечення позову (до подання позовної заяви) має бути подано до суду із додержанням правил підсудності.

Проте, заяву подано не до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом, з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. &?и;…&?т; фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Також, пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Так, предметом майбутнього позову, як зазначено заявником, є визнання незаконним рішення від 09.10.2018 року ХХІ-ій сесії сьомого скликання Солонської сільської ради Дрогобицького району Львівської області «Про погодження надання гірничого відводу ТОВ «Мінерали Прикарпаття», оскільки таке порушує його права, закріплені умовами укладеного з Солонською сільською радою договору від 24.02.2004 року «Про основи взаємовідносин зацікавлених сторін при розробці родовищ суглинків, що знаходяться на території підпорядкованій Солонській сільській раді» та перешкоджатиме здійсненню ним господарської діяльності.

До заяви долучено належним чином завірені копії:

- договору «Про основи взаємовідносин зацікавлених сторін при розробці родовищ суглинків, що знаходяться на території підпорядкованій Солонській сільській раді» від 24.02.2004 року, укладеного між Солонською сільською радою, ТзОВ «Солонсько» та ДП «Кераміка»;

- спеціального дозволу на користування надрами №5972 від 13.08.2014 року на видобуток корисних копалин ТзОВ «Солонсько», відомості про ділянку Родовище Солонське , Ділянка Південно - Східна, площа - 8,6 га, вид корисної копалини - суглинок, терміном дії до 13.08.2034 р.;

- спеціального дозволу на користування надрами №3878 від 09.06.2006 року на видобуток корисних копалин ДП «Кераміка», відомості про ділянку Родовище - БЕК- Солонське ,площа території 6,9 га, вид корисної копалини: основні - глина, супутні - суглинок, терміном дії до 09.06.2026 р.;

- спеціального дозволу на користування надрами №6234 від 22.11.2017 року на видобування корисних копалин ТзОВ «Мінерали Прикарпаття», відомості про ділянку Родовище - Південно - Солонське, площа ділянки - 5,0 га, вид корисної копалини основні суглинок, терміном дії до 22.11.2036 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Кодексу України про надра визначено, що Спеціальні дозволи на користування надрами надаються переможцям аукціонів, крім випадків, визначених Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, або Радою міністрів Автономної Республіки Крим щодо розробки родовищ корисних копалин місцевого значення на території Автономної Республіки Крим. Порядок проведення аукціонів з продажу спеціальних дозволів на користування надрами та порядок їх надання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Власник спеціального дозволу на користування надрами не може дарувати, продавати або в інший спосіб відчужувати права, надані йому спеціальним дозволом на користування надрами, іншій юридичній чи фізичній особі, в тому числі передавати їх до статутних капіталів створюваних за його участю суб`єктів господарювання, а також вноситись як вклад у спільну діяльність (ч. 6 цієї статті).

Як вбачається з матеріалів заяви, ТзОВ «Солонсько» отримано Спеціальний дозвіл на користування надрами №5972 від 13.08.2014 року на видобуток корисних, відомості про ділянку Родовище - Солонське , Ділянка Південно - Східна, площа - 8,6 га, вид корисної копалини - суглинок, терміном дії до 13.08.2034 р.

Відтак, заявник стверджує, що у нього виникло право надрокористування Родовище - Солонське , Ділянка Південно - Східна. З метою врегулювання взаємовідносин сторін при розробці суглинків, що знаходяться на території підпорядкованій Солонській сільській раді, між Солонською сільською радою, ТзОВ «Солонсько» та ДП «Кераміка» ВАТ «ЛКЗ» (інше підприємство, яке проводило розробку кар`єрів в цьому регіоні) було укладено договір про основи взаємовідносин зацікавлених сторін при розробці родовищ суглинків, що знаходяться на території підпорядкованій Солонській сільській раді від 24.02.2004 року.

Як вказано в заяві, вказує, що має намір оскаржувати рішення, яке порушує його права надрокористування та укладений договір.

Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Згідно із ст. 4 Кодексу України Про надра, надра є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Угоди або дії, які в прямій або прихованій формі порушують право власності Українського народу на надра, є недійсними. Український народ здійснює право власності на надра через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 цього ж Кодексу надра надаються у постійне або тимчасове користування.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Щодо співвідношення понять «земельна ділянка, землекористування», «надра, надрокористування», суд зазначає наступне.

За загальним визначенням, поняття «земля» в залежності від контексту використовується у багатьох розуміннях: (1) як планета, (2) як суходіл, (3) як ґрунти -верхній шар земної поверхні, придатний для життя рослин, (4) як економічна категорія - загальний засіб праці і основний засіб виробництва у сільському господарстві, (5) як територія з угіддями, якою хтось володіє, територія з правовим режимом, тощо. В межах одного розуміння можуть також існувати різні підходи до наповнення поняття «земля» конкретним змістом. Тому термін «земля» є багатозначним.

Стаття 1 Закону України «Про охорону земель» визначає землю як «поверхню суші з ґрунтами, корисними копалинами та іншими природними елементами, що органічно поєднані та функціонують разом з нею».

ГОСТ 26640-85 містить дещо інше визначення: «земля - найважливіша частина навколишнього природного середовища, що характеризується простором, рельєфом, ґрунтовим покривом, надрами, водами, є основним засобом виробництва у сільському господарстві, а також просторовою базою для розміщення галузей народного господарства».

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Аналіз земельного законодавства в цілому дозволяє стверджувати, що земельне законодавство практично завжди розглядає земельну ділянку не лише як частину земної поверхні, але також як простір над і під нею, необхідний для правомірного використання земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Положення ст. 23 Кодексу України Про надра надає землевласнику та землекористувачу право без окремого дозволу та внесення плати здійснювати обмежене використання надр під його ділянкою, а саме: землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати для своїх господарських і побутових потреб корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу та використовувати надра для господарських і побутових потреб.

Виходячи із наведеного, беручи до уваги правову дефініцію понять «надра» та «земля», заважаючи на відсутність чіткого розмежування вказаних понять в правовій доктрині, суд приходить до висновку, що право власності (користування) надрами здійснюється в межах права власності (користування) земельної ділянки, як правило земель державної та комунальної власності, шляхом укладення відповідних угод між суб`єктами господарювання та органами виконавчої влади та здійснюється на підставі спеціального дозволу.

Отже, на думку суду, можливість оскарження права користування земельною ділянкою цілком узгоджуються із можливістю оскарження в аналогічному порядку права користування надрами.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 2а-8868/11/2670 встановивши, що виникнення спірних правовідносин зумовлено незгодою позивача з рішеннями міськради про передання третій особі земельних ділянок, оскільки на них розміщено споруди, які належать позивачу, а він не давав добровільної відмови від права користування ними, зробила висновок: є невирішений спір про право на земельну ділянку, що унеможливлює його розгляд за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд не може встановити (визнавати) належність права власності (постійного користування) на земельну ділянку.

Незважаючи на те, що оспорювані рішення міськради ще не було реалізовано (не укладено договори оренди з третьою особою), Велика Палата Верховного Суду вирішила, що спір є приватноправовим, оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом порушеного права користування земельною ділянкою позивача.

Отже, спір про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень щодо прав на землю має бути вирішено в загальному чи господарському суді, якщо оскаржуване рішення має ненормативний характер і вичерпує свою дію після його реалізації (на виконання рішення укладено договір оренди, купівлі-продажу тощо), а особа набула права на земельну ділянку на підставі оскаржуваного рішення (або якщо оскаржуване рішення ще не реалізовано, однак уже порушує право позивача на землю).

Судом встановлено, що звернення заявника до суду обумовлено незгодою позивача з правомірністю розпорядження органом місцевого самоврядування земельною ділянкою, оскільки позивач вважає, що частина земельної ділянки, стосовно якої відповідач прийняв рішення, перебуває в його користуванні.

Отже, у цій справі існує невирішений спір про право надрокористування, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права надрокористування.

Відтак, якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Великою Палатою Верховного Суду зокрема у Постанові від 29 травня 2018 року справа № 495/5913/14-а провадження № 11-298апп18, Постанові від 03 липня 2018 року Справа № 753/15528/16 Провадження № 11-462апп18, Постанові від 13 червня 2018 року Справа № 307/2765/15-ц Провадження № 14-206цс18, Постанові від 5 червня 2018 року Справа № 826/13628/16 Провадження № 11-538апп18, Постанові від 11 вересня 2018 року Справа № 910/21404/17 Провадження № 12-156гс18.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст.20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що Львівський окружний адміністративний суд не є судом, повноважним розглядати заяву про забезпечення позову, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому заяву про забезпечення позову подано не до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 152 КАС України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити найменування суду.

У заяві позивачем зазначено Львівський окружний адміністративний суд, який не повноважний розглядати дану заяву.

Відповідно до частини сьомої статті 154 КАС України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 152 цього Кодексу, повертає її заявнику без розгляду, про що постановляє ухвалу.

З огляду на наведене, оскільки заяву про забезпечення позову подано до Львівського окружного адміністративного суду, який не є судом, повноважним розглядати таку заяву, вона підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Керуючись статтями 2, 4, 19, 152, 153, 154, 241, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Солонсько» без розгляду заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Солонсько», особи, які можуть отримати статус учасника справи: Солонська сільська рада Дрогобицького району Львівської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мінерали Прикарпаття».

Копію ухвали разом з заявою про забезпечення позову і доданими до неї документами невідкладно надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд у п`ятнадцятиденний строк з дня складання ухвали.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна