Справа № 2040/7453/18
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 р.Справа № 2040/7453/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Чалого І.С. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Чудних С.О., м. Харків, 61022, повний текст складено 12.11.18 року по справі № 2040/7453/18

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - ДМС України, відповідач), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - ГУ ДМС України в Харківській області, третя особа), в якому просила суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 305-18, зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Єменської Республіки - ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що вищевказане рішення є протиправними, оскільки, відповідач при його прийнятті не врахував інформацію щодо країни походження - Єменської Республіки, яка свідчила про наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань, тортур, примусового заміжжя з боку різноманітних військових, терористичних угрупувань, зокрема хуситів, та загрози її життю, безпеці та свободі, та існування в країні її громадянської належності ситуації загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини через масштабні військові дії, не у повному обсязі дослідили обставини, щодо причин з яких позивачу довелось залишити свою країну. Стверджує, що існує реальна загроза її життю через переслідування в Ємені від угрупування хуситів та інших радикальних та терористичних організацій через те, що вона жінка і не бажає слідувати розумінню норм ісламу. Вважає, що перевірка інформації, яка нею була надана під час звернення із заявою до ГУ ДМС України в Харківській області, проводилася вкрай поверхово та необ`єктивно, ситуація у країні походження належним чином не вивчалася.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 по справі № 2040/7453/18 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 305-18.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Єменської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального (п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту") та процесуального права (ст.ст. 76, 77, 90, 242 Кодексу адміністративного судочинства України), просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 по справі № 2040/7453/18 та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що надані позивачем документи не надали підстав стверджувати про наявність небезпеки для життя особисто заявниці, остання не надала жодних доказів, які б свідчили про її переслідування на батьківщині за конвенційними ознаками.

Звертає увагу суду, що під час військових дій в країні позивач приїхала до України з метою навчання, та лише після невдалої спроби вступити до вищого навчального закладу, з метою легалізації, звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Факт внутрішнього збройного конфлікту в Ємені підтверджується численною інформацією ЗМІ та міжнародними організаціями. Разом з цим, за результатами вивчення заяви громадянки Республіки Ємен ОСОБА_1 встановлено, що жодних документальних доказів, які б свідчили про будь-яку загрозу особисто для заявниці у її рідному місті Сана, заявницею не надано. На думку відповідача, не існує можливості того, що саме заявниці буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі її повернення в країну громадянської належності, адже небезпека існує для всього населення.

Аналіз заяви та матеріалів особової справи свідчить про те, що причиною від`їзду позивача з країни громадянської належності - Республіки Ємен, та в подальшому з третьої безпечної країни - Єгипту, де проживає її рідна тітка, було вирішення особистих проблем, а звернення до ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області мотивоване не отриманням міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації на території України, у зв`язку із відрахуванням з вищого навчального закладу та скасуванням посвідки на тимчасове проживання.

Враховуючи, що позивачка не відповідала критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року, не має підстав для визнання її біженцем відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Звертає увагу суду що позивач добровільно залишила країну своєї громадянської належності - Республіка Ємен , та протягом тривалого часу, упродовж трьох місяців, перебувала у третій безпечній країні - у Арабській Республіці Єгипет, однак, до компетентних органів Єгипту з приводу отримання міжнародного захисту не зверталася.

Апелянт стверджує, що у разі повернення до країни походження, життю, безпеці чи свободі заявниці не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки заявниця не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту, а тому вважає, що оскаржуване рішення ДМС України відповідає чинним приписам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених в останній.

Представник позивача у надісланому до суду письмовому відзиві та в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, як цілком необґрунтовані та безпідставні, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає його прийнятим у відповідності до вимог чинного законодавства України, із з`ясуванням в повному обсязі обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та наданням судом належної оцінки всім наявним доказам.

Вказує, що не погоджується з посиланням відповідача на очевидну необґрунтованість заяви, оскільки в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а пізніше і в анкеті особи, яка звертається із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказував причини, через які не може та не бажає повертатися в країну своєї громадянської належності, через те, що в країні походження позивача відбувається відкритий військовий конфлікт, систематично порушуються права людини, присутнє загальнопоширене насильство в ситуації збройного конфлікту, в зв`язку з чим до неї можуть застосувати, тортури, нелюдське або таке що принижує гідність, поводження чи покарання. Наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявниці стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

Вважає висновок ГУ ДМС України в Харківській області від 04.07.2018 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Ємен, ОСОБА_1 необґрунтованим та таким, що зроблено без урахування та аналізу існуючої ситуації в Ємені.

Стверджує, що ГУ ДМС України в Харківській області, вказуючи на необґрунтованість побоювань позивача, з невідомих причин не використано інформацією про країну походження, проігноровано інформацію про безпекову ситуацію, ситуацію із дотриманням прав людини, гуманітарної ситуації у країні громадянської належності позивача та можливість стати жертвою переслідувань через небажанням дотримуватись норм поведінки для жінок нав`язаних угрупуванням хуситів, жертвою сексуального насилля чи примусового шлюбу.

Таким чином, на переконання представника позивача, в порушення п. 5.1 Правил третя особа не провадила перевірки фактів, повідомлених позивачем, не було вивчено усіх відповідних фактів, що стосуються країни походження, в тому числі інформацію про те, що позивач може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди від військових угрупувань хуситів чи внаслідок поширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

ДМС України, в свою чергу, самостійно не робила заходів, передбачених пунктами 6.1 та 6.2 Правил, а лише погодилися з висновком Управління про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, який був складений без комплексного та системного аналізу документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених позивачем, без вивчення наявних відомостей про всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення.

Підтримавши висновок Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області та відмовивши позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач порушив п. 6.1 Правил, п. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судове засідання, призначене на 29.05.2019 згідно з ч. 4 ст.229 КАС України здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.03.2018 громадянка Єменської Республіки- ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою № 13 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача, на підставі співбесід, інформації по країні походження та інших матеріалів Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянка Єменської Республіки ОСОБА_1 .

На підставі вивчення документів та матеріалів, підтримуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.08.2018 № 305-18.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач отримала повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 04.09.2018 №65, в якому вказано, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 305-18.

Не погоджуючись з правомірністю прийнятого спірного рішення Державної міграційної служби України, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині скасування рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.08.2018 № 305-18 та зобов`язавши відповідача повторно розглянути заяву громадянки Республіки Ємен - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції виходив з протиправності спірного рішення, як такого, що прийнято без повного та всебічного дослідження обставин особової справи позивача.

Так, за висновком суду першої інстанції відповідачем не проведено додаткову співбесіду із громадянкою Ємену ОСОБА_1 , не зазначено та взагалі не перевірено, до якої частини країни позивач може повернутися. Посилання на інформацію по країні походження позивача, не містять жодної інформації про ситуацію в Ємені, а лише заклики про необхідність закінчення війни. Відповідачем взагалі не перевірена інформація по країні походження позивача, не здійснено аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин, таким чином не перевірено, чи існує імовірність того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності тощо. Не проаналізована належним чином інформація, повідомлена позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Ємені й не спростовано можливості загрози життю позивача, її безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення. Проте, оскільки визначення виду захисту шукачів притулку є компетенцією органів міграційної служби, суд першої інстанції зробив висновок, що в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача надати конкретний вид захисту належить відмовити та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням інформації по країні походження та встановлених судом обставин.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.2 ст.5 Закону № 3671-VI).

Положеннями ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону (ч.2 ст.9 Закону № 3671-VI).

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст. 9 Закону № 3671-VI).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI).

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення (ч.13 ст.10 Закону № 3671-VI).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням головного спеціаліста відділу з питань тимчасового проживання іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Харківській області скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні ТР № 196631, видану 21.12.2017 громадянці Ємену ОСОБА_1 терміном дії до 05.09.2018.

Підставою для прийняття такого рішення послугував лист-клопотання НТУ "ХПІ" № 66-270/р-29 від 13.02.2018 щодо скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні ТР № 196631 видану 21.12.2017 терміном дії до 05.09.2018 громадянці Ємену ОСОБА_1 , яка була відрахована згідно наказу № 231СТ від 05.02.2018.

Вказане рішення позивач отримала 01.03.2018, а до ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області, з посиланням на інформацію по країні походження, звернулась 14.03.2018 року, вважаючи, що в країні своєї громадянської належності зазнає переслідувань від угрупування хуситів та інших радикальних та терористичних організацій через належність до соціальної групи - жінок, і небажання слідувати розумінню норм ісламу вказаними утвореннями.

Вищенаведені обставини, встановлені судом, дають підстави стверджувати, що позивач до дати свого звернення з відповідною заявою перебувала в Україні на законних підставах незначний проміжок часу.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Разом з тим, згідно з офіційною інформацією, яка викладена в листі міністерства закордонних справ України від 01.02.2018 № 650/17-110-311 "військовий конфлікт між повстанцями руху "Ансар Алла" разом із колишнім президентом А.Салехом, які наразі контролюють столицю м.Сана, та урядовими силами на чолі з міжнародно визнаним главою країни А.Хаді, штаб-квартира яких розташована в м.Аден, триває з 2014 року.

Єменська Республіка - це держава в Південно-Західній Азії, розташована на півдні Аравійського півострова. Омивається Червоним і аравійським морями індійського океану. Має сухопутний кордон із Оманом та Саудівською Аравією.

У березні 2015 року Саудівська Аравія та низка країн Аравійського півострову розпочали військову операцію щодо звільнення території Ємену, підконтрольних хусітам. Наразі найбільш небезпечними для проживання та перебування районами, які до цього часу перебувають під контролем повстанців, є південно-західна частина країни зі столицею в м.Сана та території північно-західного кордону із Саудівською Аравією".

Варто також зауважити, що УВКБ ООН висловлено нову позицію ситуації в Ємені (12 лютого 2018 року), згідно з якою на даний час в Ємені відбувається тривалий внутрішній конфлікт, який охоплює фактично усю територію держави (http://www.refworld.org.ru/docid5a8305394.htmI UNHCR).

У відповідності до Публікації Центру новин ООН «В Ємені в гуманітарної допомоги потребують 22,2 млн чоловік» від 23.01.2018р.

Публікація Центру новин ООН «Сторони конфлікту в Ємені прирікають країну на розруху, злидні і голод» від 27.02.2018р.

Публікація Центру новин ООН «ООН: мільйони жителів Ємену можуть опинитися на межі голоду» від 25.05.2018р.

Також, Позиція УВКБ ООН щодо повернень в Ємен від 01.04.2015, Витяг з доповіді Ради по правам людини «Положення в області прав людини в Ємені, включаючи порушення і зловживання, за період з вересня 2014 року» від 13.09.2017, Витяг з доповіді Ради по правам людини «Положення в області прав людини в Ємені, включаючи порушення і зловживання, за період з вересня 2014 року» від 17.08.2018, Витяг з Доповіді Міжнародна Амністію 2017/18 - Ємен від 22.02.2018, Витяг з доповіді Human Rights Watch «Світовий звіт 2018 - Ємен» від 18.01.2018, Витяг з доповіді Комісії з імміграції та біженців Канади «Ємен: поводження хуситів з мусульманами- сунітами в районах під контролем хуситів (2014-вересень 2017 р.) від 10.10.2017, Витяг з доповіді Норвезької ради біженців/Центру моніторингу за процесами внутрішнього переміщення (NRC/IDMC) «Глобальний звіт про внутрішні переміщення - висвітлення: Ємен» від 16.05.2018р. свідчать про те, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, її безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час звернення заявниці в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Крім того, громадянська війна в країні не розглядається саме як причина виїзду заявниці в Україну, так як вона виїхала на територію України з метою навчання, з огляду на наступне.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (пункти 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Враховуючи, що інформацією по країні походження - Республіки Ємен підтверджується, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування, становить реальний ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Слід зауважити, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Пунктом 10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України встановлено, що суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

За таких обставин, при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до ч.3 ст.78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

У відповідності до вимог Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (пункт 43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Судами першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що висновок ДМС Україні, на підставі якого прийняте оскаржуване рішення, ґрунтується на тому, що під час звернення заявник не надав переконливих доказів щодо існування переслідувань як за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, та і наявності обґрунтованих побоювань зазнати індивідуальної серйозної шкоди у разі повернення на Батьківщину.

На переконання суду апеляційної інстанції, ці обставини не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно з ч.5 ст.5 Закону № 3671-VI, передбачено право особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону, звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в апеляційній інстанції, відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Республіці Ємен триває збройний конфлікт, фактично громадянська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, які здійснюються владою, хуситами з мусульманами-сунітами.

Відповідно до п. 5.1. а) Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 року (далі-Правила), після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

ГУ Державної міграційної служби України у Харківській області із позивачем була проведена лише одна співбесіда 30.03.2018. Вказана співбесіда була проведена до прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Після цього (відповідно до наданих відповідачем матеріалів особової справи) співбесіди із позивачем не проводились. Не зазначено та взагалі не перевірено, до якої частини країни позивач може повернутися.

Вказані обставини свідчать про певне порушення процедури розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з боку третьої особи.

Посилання на інформацію по країні походження позивача, а саме на інформографік про фронт війни в Ємені (https://colonelcassad.livejournal.com/3921383.html) та на заяву Генерального секретаря ООН (http://www.un.org/russian/news/text_news/story.asp?newsID=29248) є необґрунтованими, оскільки інформографік про фронт війни в Ємені (https://colonelcassad.livejournal.com/3921383.html) не є офіційними даними, а є інформацією зі сторінки блогу Colonel Cassad, а заява Генерального секретаря ООН (http://www.un.org/russian/news/text_news/story.asp?newsID=29248) та не містить жодної інформації про ситуацію в Ємені, а містить заклики про необхідність закінчення війни.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Із наведеного вище випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Враховуючи, що відповідачем взагалі не перевірена інформація по країні походження позивача, не здійснено аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин, тобто не перевірено чи існує імовірність того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності тощо.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповним та необ`єктивним, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає дійсним обставинам справи та є помилковим.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Ємені й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

Посилання ГУ Державної міграційної служби України у Харківській області у Висновку на перебування позивача у Єгипті, як третій безпечній країні, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи, оцінка Єгипту на відповідність критеріям третьої безпечної країни, які зазначені у п. 22 ч.1 ст. 1 ст.5 Закону № 3671-VI, не проводилась, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за ч. 4 ст. 6 вказаного закону (відсутність умов для надання статусу біженця або додаткового захисту).

Підсумовуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 305-18 прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача, підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та про наявність усіх належних підстав для зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 року по справі № 2040/7453/18 в частині задоволення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 03.06.2019 року