Справа № 520/11359/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 р.Справа № 520/11359/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Калитки О. М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача Коваленко Л. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 11.03.19 року по справі № 520/11359/18

за позовом ОСОБА_2

до Управління Державної міграційної служби України в Київській області , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 161 від 29.10.2018 про скасування громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007;

- скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.11.2018 про відмову в оформленні громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатами розгляду заяви від 21.06.2018;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 посвідку на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням 25-річного віку за заявою від 21.06.2018.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 161 від 29.10.2018 про скасування громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007.

Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.11.2018 про відмову в оформленні громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатами розгляду заяви від 21.06.2018.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківський області розглянути заяву громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 від 21.06.2018 про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням 25-річного віку, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення відповідач діяв у межах та спосіб, встановлені чинним законодавством України.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення в частині задоволення позовних вимог, норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення в цій частині та прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 16.11.2007 ОСОБА_2 звернулась до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, яка є матір`ю іммігранта та її неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Харкова, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 3 статті 8 Закону України "Про імміграцію".

На підставі вказаного, 21.12.2007 керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийнято рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії - безстроково.

25.09.2008 року рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 терміном дії - безстроково у зв`язку з обміном посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії - безстроково.

24.09.2008 Комінтернівським РВ ГУ МВС України Харківський області зареєстровано місце проживання позивача за адресою АДРЕСА_1 .

07.06.2018 представник позивача звернувся до ГУ ДМС України в Харківський області із адвокатським запитом № АЗ-272/18, в якому просив: повідомити підстави документування громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 25.09.2008; повідомити стан чинності на теперішній час дозволу на імміграцію в Україну громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 ; повідомити стан чинності на теперішній час посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 25.09.2008 громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 ; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 надати копію рішення; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 надати копію висновку на підставі якого прийнято рішення; у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 25.09.2008 громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 недійсною надати копію наказу (рішення, висновку).

ГУ ДМС України в Харківський області у відповіді № 6301.8.1- 12150/6301.8.1.1-18 від 14.06.2018 повідомило, що за обліками ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянка В`єтнаму ОСОБА_2 , яка 21.12.2007 рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Київський області документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії- безстроково. Також зазначено, що 25.09.2008 рішенням ГУ ДМС України в Харківський області позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 терміном дії - безстроково в зв`язку з обміном, рішення про скасування даної посвідки не приймалось.

07.06.2018 представник позивача звернувся до У ДМС України в Київський області з адвокатським запитом № АЗ-273/18 в якому просив: повідомити підстави надання громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007; повідомити стан чинності на теперішній час дозволу на імміграцію в Україну громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 ; повідомити стан чинності на теперішній час посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007 громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 ; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 надати копію рішення; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 надати копію висновку на підставі якого прийнято рішення; у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007 громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 недійсною надати копію наказу (рішення, висновку).

УДМС України в Київський області в листі № 3201.4- 2983/3201.4-18 від 12.06.2018 зазначило, що відносно громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 станом на 12 червня поточного року дозвіл на імміграцію в Україну наданий 21.12.2007 рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Київський області громадянці на підставі п.6 частини другої ст.4 Закону України "Про імміграцію" та посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007 є дійсною, рішення про скасування УДМС України в Київський області не приймалось.

17.11.2018 позивач отримав від ГУ ДМС України в Харківській області лист № 6301.8.1/26418-18 від 12.11.2018, в якому визначено, що 29.10.2018 УДМС України в Київський області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_2 .

Поряд з цим, копії рішення УДМС України в Київський області від 29.10.2018 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну надано не було. Також не надано копію висновку на підставі якого УДМС України в Київський області 29.10.2018 прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

У зв`язку з чим, 14.11.2018 представник позивача звернувся до УДМС України в Київський області із адвокатським запитом № АЗ-556/18, в якому просив: надати копію рішення про надання громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007; повідомити стан чинності на теперішній час дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 ; повідомити стан чинності на теперішній час посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007 громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 ; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 надати копію рішення; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 надати копію висновку на підставі якого прийнято рішення; у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007 громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 недійсною надати копію наказу (рішення, висновку).

03.12.2018 від УДМС України в Київський області отримано відповідь № 3201.4-6980/3201.4-18 від 21.11.2018, в якій зазначено, що 29.10.2018 УДМС України в Київський області прийнято рішення про скасування громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну. Також, до вказаної відповіді відповідачем надано копію рішення УДМС України в Київський області від 29.10.2018 про скасування гр. В`єтнаму ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну № 161 та копію висновку УДМС України в Київський області "Перевірки законності надання дозволу на імміграції в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 " від 29.10.2018.

Також, 19.11.2018 представник позивача звернувся до ГУ ДМС України в Харківський області із адвокатським запитом № АЗ-575/18 в якому просив: повідомити стан чинності на теперішній час посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 25.09.2008 громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 ; у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 25.09.2008 громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 недійсною надати копію наказу (рішення, висновку).

Листом № 6301.8.1027543/63.1-18 від 29.11.2019 ГУ ДМС України в Харківський області повідомило, що за обліками ГУ ДМС України в Харківський області значиться громадянка СРВ ОСОБА_2 , яка 21.12.2007 рішенням ВГІРФО України в Київській області була документована посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 , терміном дії - безстроково. 25.09.2008 рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 терміном дії - безстроково у зв`язку з обміном. Також, у вказаному листі зазначено, що відповідно до п. 21 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Також, 30.11.2018 представник позивача звернувся до ГУ ДМС України в Харківський області із адвокатським запитом № А3 - 584/18, в якому просив: письмово повідомити про виконання ГУ ДМС в Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 по справі № 2040/6298/18; повідомити про прийняте ГУ ДМС України в Харківський області рішення за результатом повторного розгляду заяви про обмін посвідки від 21.06.2018 громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 з урахуванням висновків суду; надати копію рішення, прийнятого ГУ ДМС в Харківській області за результатами повторного розгляду заяви про обмін посвідки від 21.06.2018 громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 з урахуванням висновків суду повідомити про оформлення (виготовлення) ГУ ДМС України в Харківський області нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 із зазначенням номеру та дати оформлення (виготовлення) посвідки; вказати місце, дату та час для отримання посвідки на постійне проживання.

У відповіді № 6301.8.1 -28395/63.2-18 від 10.12.2018 ГУ ДМС України в Харківський області повідомило, що згідно рішення УДМС України в Київський області № 161 від 29.10.2018 громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 21.12.2007. Враховуючи вище викладені обставини, ГУ ДМС України в Харківський області розглянуто заяву та прийнято рішення - відмовити в оформленні (продовженні) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321. Також, у вказаному листі зазначено, що громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 необхідно особисто прибути до ГУ ДМС України в Харківський області за адресою: м. Харків, вул. Римарська, буд. 24, в прийомні години: понеділок з 10:00 год. до 12:00 год. та четвер з 14:00 год. по 17:00 год. для ознайомлення з прийнятим рішенням.

Згідно рішення УДМС України в Київський області № 161 від 29.10.2018 громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 21.12.2007 та визначено, що посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007 скасована на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Підставою для винесення вказаного рішення слугував висновок УДМС України в Київський області "Перевірки законності надання дозволу на імміграції в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 " від 29.10.2018, в якому зазначено, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент прийняття документів у його матері, не мав дозволу на імміграцію, а також, не було підтверджено йому належність до громадянства України, а тому, громадянка ОСОБА_2 не могла бути визнана як мати іммігранта.

В свою чергу, у зв`язку із скасуванням дозволу на імміграцію в Україні рішенням УДМС України в Київський області № 161 від 29.10.2018, ГУ ДМС України в Харківський області 26.11.2018 винесло рішення про відмову в оформленні громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 посвідки на постійне проживання в Україні, прийнете за результатами розгляду заяви від 21.06.2018.

Не погоджуючись із спірними рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що оскаржувані рішення є протиправними та незаконними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону України "Про імміграцію" визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону України "Про імміграцію" встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Так, відповідно до вимог статті 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

При цьому, колегія суддів зазначає, що статтею 12 Закону України "Про імміграцію", такої підстави як скасування дозволу на імміграцію у зв`язку з тим, що не підтверджено належність до громадянства члена родини, не передбачено.

Також, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що станом 2007 рік, на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання та станом на 2008 рік, при прийнятті рішення про документування посвідкою на постійне проживання у зв`язку із обміном посвідки на постійне проживання, ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області та УГІРФО ГУМВС України в Харківській області, як уповноважені державні органи, перевіряли надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановили, у зв`язку з чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Отже, доводи представника відповідача про надання позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Згідно із п. 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

За умов п. 23 Порядку № 1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до п. 24 Порядку № 1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Таким чином, підставою для вилучення у іноземця чи особи без громадянства посвідки на постійне проживання у Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України "Про імміграцію", органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

У відповідності до ст. 6 Закону України "Про імміграцію" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи, зокрема, приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно статті 13 вищезгаданого Закону, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Письмові докази свідчать, що рішення УДМС України в Київській області про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну прийнято 29.10.2018. Проте, копії зазначеного рішення відповідачем у тижневий строк позивачу надіслано не було, до відома позивача не доведено. Для надання пояснень при розгляді питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивача не запрошено.

Отже, зазначене є порушенням відповідачем статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні "Кlаss та інші проти Німеччини" від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України.

Таким чином, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване позивачем рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 161 від 29.10.2018 про скасування громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007 є необґрунтованим та безпідставним, а відтак, підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги в частині скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.11.2018 про відмову в оформленні громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатами розгляду заяви від 21.06.2018, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку із скасуванням позивачу дозволу на імміграцію в Україні рішенням УДМС України в Київський області № 161 від 29.10.2018, ГУ ДМС України в Харківський області 26.11.2018 винесло рішення про відмову в оформленні громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 посвідки на постійне проживання в Україні, прийнете за результатами розгляду заяви від 21.06.2018.

Враховуючи викладене, вказана вимога є похідною від попередньої, а тому також підлягає задоволенню.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення ( постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що судом встановлено протиправність рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 161 від 29.10.2018 про скасування громадянці В`єтнаму ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 21.12.2007, судова колегія вважає обгунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківський області розглянути заяву громадянки В`єтнаму ОСОБА_2 від 21.06.2018 про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням 25-річного віку, з урахуванням висновків суду.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 року по справі №520/11359/18 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Стосовно вимог про стягнення судових витрат пов`язаних з правничою допомогою у розмірі 2900,00 грн. колегія суддів зазначає наступне.

З метою підтвердження витрат з оплати правничої допомоги, наданої протягом розгляду справи, позивачем надано до матеріалів справи: копію договору про надання правової допомоги № Д-67/18 від 06.06.2018 з адвокатом ОСОБА_1, додаткову угоду № 2 до договору про надання правової допомоги № Д-67/18 від 06.06.2018, копії квитанцій ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором № Д-67/18 від 06.06.2018 в загальній сумі 2900,00 грн., копію акту виконаних робіт №3 від 03.06.2019 до договору про надання правової допомоги № Д-67/18 від 06.06.2018.

Згідно з актом виконаних робіт, адвокатом відповідно до умов договору про надання правової допомоги № Д-67/18, здійснено складання відзиву на апеляційну скаргу (всього на суму 2500,00 грн.), представництво інтересів у судовому засіданні (всього в сумі 400,00 грн.).

Копією квитанції ПАТ КБ "ПриватБанк" від 15.05.2019 підтверджено внесення коштів позивачем в рахунок оплати послуг адвоката ОСОБА_1 за договором № Д-67/18 від 06.06.2018 та фактичне зарахування цих коштів на рахунок адвоката.

Відповідно до положень ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Як передбачено приписами ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладаєт

Згідно із приписами ч .7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 2900,00 грн. підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДМС в Харківській області..

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 року по справі № 520/11359/18 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (ІНПП НОМЕР_10 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області () витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2900 (дві дев`ятсот) грн. 00 коп. .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) О.М. Калитка З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 06.06.2019 року