Справа № 280/5629/18
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2019 року м. Дніпросправа № 280/5629/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Малиш Н.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.01.2019 р. (суддя Сіпака А.В., повне судове рішення складено 01.02.2019 р.) в справі № 280/5629/18 за позовом ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 , до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Представник за довіреністю ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі - Шевченківське ОУПФУ) про визнання протиправним рішення про розмір призначеної пенсії від 27.06.2018 р., зобов`язання призначити пенсію за віком ОСОБА_1 у розмірі відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застосувавши показники середньої заробітної плати за три роки до дня звернення позивача до органу Пенсійного фонду, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29.01.2019 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт вказує на необґрунтований висновок суду першої інстанції про ненадання позивачем органу Пенсійного фонду довідок про заробітку плату, оскільки позивачем разом із заявою про призначення пенсії надано відповідачу усі необхідні документи, що також підтверджується змістом судових рішень, які набрали законної сили. При цьому вказує на наявність у відповідача компетенції на отримання відомостей про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків. Також зазначає, що при визначенні розміру пенсії відповідачем повинен братися показник середньої заробітної плати у розмірі 3,764,40 грн., а пенсія повинна бути призначена у розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Судом першої інстанції не враховано не здійснення позивачу перерахунку пенсії відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також з урахуванням індексацій та всіх підвищень.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2017 р., залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2017 р., по справі № 336/5091/17 зобов`язано орган Пенсійного фонду призначити позивачу пенсію за віком з 25.04.2017 р. відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

На звернення представника позивача до відповідача із запитом стосовно пенсійного забезпечення позивача Шевченківське ОУПФУ в Запорізькій області повідомило про призначення пенсії позивачу відповідно до судових рішень; розмір пенсії з 25.04.2017 р. склав 949,00 грн., з 01.10.2017 р. - 1373,00 грн. Загальний стаж складає 25 років 02 місяці 05 днів. Суми доплати за період з 25.04.2017 р. по 31.01.2018 р. у розмірі 10426,80 грн. перераховано 10 лютого 2018 року разом із основним розміром пенсії. Пенсію розраховано вірно у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача при звернені до відповідача стосовно пенсійного забезпечення ОСОБА_1 не надано довідки про заробітну плату (дохід), не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що представник позивача звертався до відповідача із заявою та належним пакетом документів для призначення пенсії ОСОБА_1 з урахуванням вимог до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати за три роки.

Суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, проте вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції неповно встановив підстави позову і не вірно застосував нормативно-правові акти, що регулюють спірні правовідносини.

Судом встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2017 р. в справі № 336/5091/17, залишеної без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2017 р., зобов`язано Шевченківське ОУПФУ призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 з 25.04.2017 р. відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з проведенням індексацій і компенсацією втрати частини доходів.

На виконання судового рішення розпорядженням № 2323 від 24.01.2018 р. Шевченківськім ОУПФУ призначена ОСОБА_1 пенсія з 25.04.2017 р. (а.с. 60-61).

На звернення представника позивача Шевченківськім ОУПФУ листом від 27.06.2018 р. № 12186/04.2 повідомлено про призначення пенсії ОСОБА_1 на виконання судового рішення із зазначенням розміру пенсії.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

За правилами статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цьогоКодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Предметом позову у цій справі є правомірність/протиправність рішення відповідача від 27.06.2018 р., а також дії з визначення розміру пенсії, вчинені на виконання постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2017 р. в справі № 336/5091/17, яка набрало законної сили.

Стосовно позовних вимог про визнання неправомірними рішення відповідача від 27.06.2018 р. суд вказує на таке.

Судом встановлено, що під рішенням позивач та його представник розуміють лист Шевченківського ОУПФУ, яким повідомлено про розмір пенсії.

Цим листом не визначався розмір пенсії позивача, а лише доведено до відома зацікавлених осіб розмір пенсії позивача.

За змістом пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Лист 27.06.2018 р. № 12186/04.2 не може вважатися рішенням суб`єктом владних повноважень, оскільки не створює будь-яких правових наслідків для позивача, а лише доводить до відома особи запитувану інформацію (в цьому випадку - розмір пенсії).

Правове значення для позивача в контексті спірних правовідносин має розпорядження № 2323 від 24.01.2018 р., яким власне й призначена позивачу пенсія та визначено її розмір.

Таким чином, суд доходить до висновку, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки лист від 27.06.2018 р. не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачем не заявлено позовних вимог про скасування розпорядження № 2323 від 24.01.2018 р., який й створює негативні наслідки для позивача.

Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Оскільки позивачем не заявлено позовних вимог про скасування розпорядження № 2323 від 24.01.2018 р., суд першої інстанції не мав підстав надавати правову оцінку цьому розпорядженню.

Межі перегляду судом апеляційної інстанції встановлені статтею 308 КАС України, частиною 5 якої встановлено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції не надавалась правова оцінка розпорядженню № 2323 від 24.01.2018 р., суд позбавлений можливості надати таку оцінку підставам позову та доводам апелянта, які стосуються необґрунтованості визначення розміру пенсії.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання неправомірним рішення про розмір призначеної пенсії від 27.06.2018 р. не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком ОСОБА_1 у розмірі відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застосувавши показники середньої заробітної плати за три роки до дня звернення позивача до органу Пенсійного фонду, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів, суд вказує на таке.

Як зазначено вище, постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2017 р. в справі № 336/5091/17, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2017 р., зобов`язано Шевченківське ОУПФУ призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 з 25.04.2017 р. відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з проведенням індексацій і компенсацією втрати частини доходів.

Тобто, спірні правовідносини між сторонами щодо визначення розміру пенсії з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів вже вирішені судом і спір фактично стосується належного виконання судового рішення.

Відповідно до статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Статтею 383 КАС України встановлено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

З огляду на зазначене, суд вказує, що процесуальним законом встановлений певний порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, і цей порядок передбачає звернення позивача (стягувача) до суду відповідно до статті 383 КАС України, а не з новим позовом про зобов`язання виконати таке судове рішення.

Тобто, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Враховуючи приведені вище обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини щодо вчинення перерахунку пенсії позивача фактично вирішені постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2017 р. в справі № 336/5091/17, яке набрало законної сили, і перейшли до стадії виконання судового рішення, що свідчить про те, що у випадку, коли особа - позивач, на користь якого ухвалено рішення суду, не погоджується з діями суб`єкта владних повноважень - відповідача, вчинених ним на виконання рішення суду, зазначеними вище нормами чинного процесуального законодавства, зокрема положеннями статті 383 КАС України встановлено певний порядок захисту прав такої особи-позивача та регламентовано певну послідовність дій, які необхідно вчинити для зобов`язання відповідача виконати належним чином рішення суду, яке набрало законної сили і є обов`язковим для виконання.

При цьому, як свідчать матеріали справи, позивач, посилаючись на неправомірність дій відповідача при виконанні рішення суду, звертається до суду з новим адміністративним позовом.

Враховуючи те, що позивач, зазначаючи про протиправність дій відповідача при виконанні ним судового рішення, звернувся до суду з позовною заявою, в той час як положеннями статті 383 КАС України встановлено інший порядок вирішення такого питання, суд вказує, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Тобто, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право, у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позову щодо належного виконання окремого судового рішення в іншій справі.

Суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення фактично про те ж саме, оскільки цим порушуються норми КАС України, якими передбачено вирішення цих питань в порядку статей 249 та 383 КАС України, тобто шляхом винесення судом окремої ухвали.

Предметом позову у цій справі є протиправність дій відповідача, вчинених в ході виконання рішення суду у справі № 336/5091/17, яке набрало законної сили, тобто, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення. Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії з урахуванням показника середньої заробітної плати за три роки, що передують року звернення за пенсією, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії (24.01.2018 р.), заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки; Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1 + Кз2 + Кз3 + ... + Кзn ); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Таким чином, показник середньої заробітної плати плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а в період з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки, є обов`язковою складовою, яка повинна враховуватися при визначенні розміру пенсії.

Разом з тим, у зв`язку з ненаданням позивачем довідок про заробітну плату при звернені за призначенням пенсії органом Пенсійного фонду пенсія позивачу призначена в розмірі мінімальної пенсії за віком, тому відповідачем не могла бути застосована формула визначення розміру пенсії, передбачена ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, суд вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Разом з тим, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що обумовлює висновок суду про зміну мотивувальної частини рішення.

Доводи апелянта про необґрунтований висновок суду першої інстанції про ненадання позивачем органу Пенсійного фонду довідок про заробітку плату, оскільки позивачем разом із заявою про призначення пенсії надано відповідачу усі необхідні документи, що також підтверджується змістом судових рішень, які набрали законної сили, є безпідставними, оскільки змістом заяви про призначення пенсії підтверджено ненадання позивачем довідок про розмір заробітної плати для обчислення пенсії (а.с. 85).

Посилання апелянта на наявність у відповідача компетенції на отримання відомостей про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків також є незмістовним, оскільки саме на позивача в контексті спірних правовідносин покладено обов`язок із надання документів, необхідних для обчислення розміру пенсії.

Стосовно зазначення про наявність в матеріалах справи довідок про заробітну плату суд зазначає, що такі довідки не надавались до органу Пенсійного фонду України, а отримані представником позивача після подання заяви до відповідача про призначення пенсії.

Доводи апелянта, що при визначенні розміру пенсії відповідачем повинен братися показник середньої заробітної плати у розмірі 3,764,40 грн., розглянуті судом вищі та визнані необґрунтованими.

Щодо посилання на те, що пенсія повинна бути призначена у розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, суд вказує на таке.

Згідно з частиною 3 статті 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами ч. 2 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

При цьому, імперативною нормою - статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності необхідного страхового стажу не може бути меншим, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений законом.

Разом з тим, позивачем не заявлено позовних вимог про зобов`язання відповідача привести розмір у відповідність до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Оскільки позивачем не заявлено позовних вимог про зобов`язання відповідача привести розмір у відповідність до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд першої інстанції не мав підстав надавати правову оцінку цьому розпорядженню.

Межі перегляду судом апеляційної інстанції встановлені статтею 308 КАС України, частиною 5 якої встановлено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції не надавалась правова оцінка вказаним вище порушенням, суд позбавлений можливості надати таку оцінку підставам позову та доводам апелянта, які стосуються невідповідності розміру пенсії приписам ч. 2 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що є підставою для зміни судового рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України в редакції, яка діє з 15.12.2017 р. та підлягає застосуванню судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.01.2019 р. в справі № 280/5629/18 залишити без задоволення.

Змінити рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.01.2019 р. в справі № 280/5629/18 за позовом ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 , до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 03.06.2019 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 03.06.2019 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.І. Малиш