Справа № 1540/3290/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/3290/18
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.
Дата і місце ухвалення 23.10.2018 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді Бойка А.В.,
суддів: Осіпова Ю.В.,
Шевчук О.А.,
за участю секретаря Шепель О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання неправомірним та скасування п. 12 Протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
05.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати п.12 протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині відмови позивачу в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії,

- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву позивача від 15.01.2018 року про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, встановленою внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби та прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю, який 20.10.1997 року отримав інвалідність ІІ групи, внаслідок поранення/контузії, травм, каліцтва/, отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб;

- надіслати рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги до Одеського обласного військового комісаріату для видачі наказу про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано п.12 протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23.03.2018 року № 31 в частині відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.01.2018 року про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, встановленою внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби та прийняти рішення про можливість призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як військовослужбовцю, який 30.10.1988 року отримав інвалідність II групи, що настала внаслідок поранення (контузії, травм, каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, з урахуванням обставин встановлених судом під час розгляду цієї справи. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Міністерство оборони України подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, неповним з`ясуванням судом обставин справи.

Позивач посилається на те, що відмова у виплаті одноразової грошової допомоги на підставі того, що позивач звільнений з військової служби до набуття чинності законодавства, яке це питання регулює, є протиправним. Позивач посилався на те, що інвалідність йому була встановлена після спливу трьохмісячного строку після звільнення зі служби, у зв`язку зі знаходженням його на лікуванні, що позбавило його можливості звернутись у встановлений строк за призначенням інвалідності. З огляду на зазначене позивач вважає, що його позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ставиться питання про часткове скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року та прийняття нової постанови, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

27.11.2018 року Міністерством оборони України також було подано апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року, в якій апелянт посилався на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, неповне з`ясуванням судом обставин справи.

Апелянт посилався на те, що у позивача взагалі відсутнє право на отримання грошової допомоги, у зв`язку з тим, що він проходив строкову службу та мав право звернутися за отриманням грошової допомоги не пізніше ніж через три місяці після звільнення.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року та прийняття нової постанови, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

17.05.2019 року Міністерством оборони України подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи колегія суддів дійшла наступного:

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу та в період з 14 травня 1987 року по 30 жовтня 1988 року брав участь у бойових діях у Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується довідкою Суворовського районного військового комісаріату від 29 травня 2018 року № 115.

31.10.1988 року позивача, під час первинного огляду органами МСЕК, визнано інвалідом ІІ групи.

Довідкою від 25 червня 1991 року № 7/1477, 7/2447, 7/4553 встановлено, що поранення отримано позивачем при виконанні обов`язків військової служби.

Довідкою МСЕК № 008933 від 20.10.1997 року позивачу встановлено інвалідність II групи бестроково. Причиною інвалідності вказано контузія при виконання обов`язків військової служби.

В ході розгляду справи встановлено, що 21.12.2015 року позивач подав до Одеського обласного військового комісаріату заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності та необхідні для розгляду цього питання документи.

30.12.2015 року ІНФОРМАЦІЯ_1 було підготовлено висновок про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги.

Листом від 29.02.2016 року Департамент фінансів Міністерства оборони України проінформував Одеський обласний військовий комісаріат про відсутність підстав для розгляду поданих ОСОБА_1 документів.

Листом від 23.03.2016 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача про відсутність підстав для розгляду поданих ним документів.

15.01.2018 року позивач звернувся до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою, в якій, посилаючись на п. 10 розділу ІІІ Положення про комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, затвердженого наказом Міністра оборони України від 26.10.2016 року № 564, просив повторно направити його документи на розгляд Комісії для винесення протокольного рішення, з дотриманням процедури розгляду.

Протокольним рішенням Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 23 березня 2018 року № 31, позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, як особі, яка звільнена з військової служби до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, та інвалідність якій встановлена до 01 січня 2014 року, тобто до набрання чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З огляду на зазначене відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись з прийнятим Міністерством оборони України рішенням, позивач оскаржив його до суду першої інстанції.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зважаючи на наступне:

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

В свою чергу, випадки, у разі настання яких особа має право на виплату одноразової грошової допомоги, зокрема, у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, встановлено ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

До моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року (далі - Закон № 1774-VIII) право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби.

Проте з 01 січня 2017 року, після набрання чинності Закону № 1774-VIII для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

Згідно ч. 9 ст. 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Пунктом 2 вказаного Порядку установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331.

При цьому, згідно п. 3 зазначеного Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Предметом спору в даному випадку є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду II групи.

З прийнятого відповідачем рішення вбачається, що при вирішенні питання щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, комісією встановлено, що позивачу 31.10.1988 року встановлено третю групу інвалідності, а в подальшому, 20.10.1997 року встановлено другу групу інвалідності. Однак, зазначені обставини не відповідають відомостям, які містяться у документах, наданих позивачем до суду у підтвердження настання інвалідності.

Колегія суддів зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.

Таким чином, відповідачем достеменно не встановлено обставин щодо дати встановлення позивачу інвалідності, та відповідно, обставин щодо виникнення у позивача права на отримання такої допомоги.

Крім того, у рішенні від 23.03.2018 року № 31 відповідач посилається на те, що позивач звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 04.04.2006 року №3597 «Про внесення змін до Закону України «Про загальний обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги. Також заз0начено, що позивач проходив строкову військову службу.

Таким чином, відповідачем право на отримання допомоги пов`язується із звільненням позивача зі служби.

Однак, як вже зазначалось вище, право на отримання одноразової грошової допомоги, перш за все, пов`язане саме з датою встановлення інвалідності.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що для військовослужбовців строкової військової служби окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, встановлено саме ч. 6 ст. 16 Закону № 2011-XII в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року.

При цьому, саме для правильного тлумачення наведених норм статті 16 Закону №2011-XII в редакції, чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, важливою умовою є розуміння видів військової служби, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII.

Крім того, взагалі не зрозумілим є посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на те, що інвалідність позивача встановлена до 01 січня 2014 року, тобто до набрання чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідачем ніяким чином не обґрунтовано застосування положень Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в тій чи інші редакції.

В рішенні не зазначено конкретних причин відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, не наведено обґрунтування прийнятого рішення.

В свою чергу, відсутність належного обґрунтування прийнятого рішення не дозволяє встановити, якими мотивами керувався відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги та визнати таке рішення правомірним.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у відзиві на позов, в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу зазначав, що позивач, як військовослужбовець строкової служби не має право на отримання зазначеної допомоги, оскільки такі особи мають право на призначення допомоги лише у випадку настання інвалідності під час виконання обов`язків військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби; посилався на те, що норми Закону щодо виплати одноразової грошової допомоги звільненим з військової служби у разі настання інвалідності поширюється лише на тих осіб, які звільнені з військової служби і стали інвалідами після 10.05.2006 року; посилався на правомірність вимог Міністерства оборони України щодо подання документа, що свідчить про причини та обставини порання (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язано із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, або є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння та ін.

Зазначені обставини не були покладені в основу прийнятого рішення.

Колегія суддів не надає правової оцінки вказаним підставам для відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, з огляду на те, що оскаржене рішення не містить посилань на такі підстави.

Адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку саме тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні одноразової допомоги, діяв всупереч нормам чинного законодавства, наданим повноваженням та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння.

Згідно зі ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26 вересня 2014 року, за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу (йдеться про Протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

На підставі вище викладеного, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач не довів наявність законних підстав для прийняття рішення від 27.03.2016 року № 31 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, а тому вказане рішення не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Слід зазначити, що з положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, слідує висновок про те, що розгляд заяви і доданих до неї документів, поданих військовослужбовцем для призначення і виплати одноразової грошової допомоги при інвалідності, а також прийняття відповідного рішення про наявність або відсутність підстав для її призначення відноситься саме до компетенції Міністерства оборони України.

Разом з тим, суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Такі дії не будуть відповідати засадам і завданню адміністративного судочинства, яке полягає у здійсненні судового контролю правомірності тих рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які ним ухвалені, вчинені чи допущені.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

За таких обставин належним способом захисту порушених прав позивача в даному випадку є покладення на Міноборони обов`язку розглянути заяву ОСОБА_1 із прийняттям відповідного рішення згідно з вимогами чинного законодавства, що і зроблено судом першої інстанції.

Отже, за встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 316, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, не підлягає.

Повний текст рішення виготовлено 31 травня 2019 року.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: О.А. Шевчук