Справа № 140/63/19
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4464/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Обрізка І.М.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року, ухвалене суддею Ковальчук В.Д., м. Луцьк, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

11.01.2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22 грудня 2018 року №439-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача надати йому статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року в задоволенні адміністративного позову повністю відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що збройний конфлікт у Сирії розпочався у березні 2011 року, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 27 грудня 2017 року після притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування на території України, про що складено протокол про адміністративне правопорушення від 04.11.2017 року та постанову про накладення адміністративного стягнення від 04.11.2017 року. Таким чином, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим. Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Крім того, суд першої інстанції звертає увагу, що позивач не був членом жодних організацій чи політичних партій. Жодних доказів чи пояснень щодо ведення ним політичної діяльності, опозиційної до сирійського уряду, не навів. Також позивач не навів підстав для відмови у служінні в армії з релігійних мотивів. При цьому, суд зауважує, що інших підстав небажання служити в армії позивач не навів.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у відповідача були правові підстави для винесення оскаржуваного рішення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року та повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене ст.ст. 2, 3 Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом. Однак, суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирійській Арабській Республіці й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. У Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, а тому ці обставини доказуванню у цій справі не потребують в порядку ч.3 ст.78 КАС України.

Апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст.311 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки,, за національністю араб, сповідує іслам, неодружений. Прибув в Україну у 2007 році легально на підставі компетентного дозволу з метою навчання.

27.12.2017 ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМСУ у Волинській області) із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав неможливості повернення в країну походження, оскільки там йде війна і відсутні безпечні умови проживання.

За результатами розгляду особової справи позивача №2017LT0034, підтримуючи висновок УДМСУ у Волинській області від 27.03.2018 року, ДМС України прийнято рішення від 13.04.2018 року №117-18 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке обгрунтоване відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.07.2018, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2018 року, у справі №803/786/18 позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.04.2018 року №117-18; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року ДМС України прийнято рішення від 04.10.2018 року, яким зобов`язано УДМСУ у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення ДМС України.

22.10.2018 року УДМСУ у Волинській області видано наказ №121 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії Бадран Гаіль Ахмад». На виконання цього наказу працівником УДМСУ у Волинській області проведено 24 жовтня 2018 року з ОСОБА_1 співбесіду, за результатами якої складено протокол співбесіди №4 від 24 жовтня 2018 року.

За результатами повторного розгляду заяви громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту УДМСУ у Волинській області прийнято висновок від 19 листопада 2018 року (справа № 2017LT0034) про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На підставі зазначеного висновку ДМС України прийнято оскаржуване рішення від 22 грудня 2018 року №439-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке обґрунтоване відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Повідомленням УДМСУ у Волинській області від 04.01.2019 року №0704/01 позивача було проінформовано про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами частини п`ятої статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За змістом частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до підпункту е) п. 2.1 розділу II Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649) уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Пунктом 8.2 Правил № 649 передбачено, що у разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС, зокрема, готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Встановлено судом апеляційної інстанції, у висновку УДМСУ у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, від 19.11.2018 відсутні посилання на інформацію по країні походження, яка б свідчила про наявність чи відсутність у ОСОБА_1 підстав для набуття статусу біженця чи додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або особа визнається такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, УВКБ ООН, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом УВКБ ООН у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до пункту 1.2. Правил № 649 інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, ДМС України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, у доповідях Генерального секретаря від 18.02.2015, 21.01.2016, 11.12.2015, 11.11.2015 про виконання Резолюцій 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) Ради Безпеки ООН вказується, що на всій території Сирійської Арабської Республіки триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля. Зокрема, у цих доповідях відзначаються військові дії у муфахазі Ідліб, де раніше проживав позивач.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Л.М. та інші проти Росії» від 15.10.2015 зазначено, що примусове повернення заявників в Сирію призведе до порушення статей 2 та (або) 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У Резолюції Генеральної Асамблеї ООН А/К.Е8/70/234 «Положення в області прав людини в Сирійській Арабській Республіці», яка прийнята та опублікована 09.03.2016, зокрема, вказано, що Генеральна асамблея виражає співчуття з приводу систематичних порушень прав людини та основних свобод, а також всіх порушень міжнародного гуманітарного права та найрішучішим чином засуджує ці порушення, які продовжує скоювати сирійська влада і пов`язані з урядом повстанські формування «шаббіха», а також ті, хто воює на їх боці, в тому числі порушень, пов`язаних із застосуванням тяжкого озброєння, бомбардування з повітря, касетних боєприпасів, балістичних ракет, «бочкових» бомб, хімічної зброї, а також іншим застосуванням сили щодо цивільного населення.

Крім того, в Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року), зокрема, вказано, що ситуація в плані безпеки в Сирії поступово та значно погіршилася. За словами Генерального секретаря ООН «конфлікт, як і раніше, характеризується кричущими порушеннями міжнародного гуманітарного права та прав людини, з повною зневагою до принципів гуманності». УВКБ ООН вважає, що більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародною допомогою, скоріш за все, відповідають критеріям визначення «біженець», приведеного в ст. 1А(2) Конвенції 1951 року про статус біженців, оскільки в них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за одною з ознак, вказаних в Конвенції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час повторного звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не було враховано, що існувала оновлена інформація щодо Сирійської Арабської Республіки, яка свідчила про наявність у позивача побоювання стати жертвою переслідувань, тортур, принижуючих гідність поводження та існування в країні його громадянської належності ситуації загальнопоширеного насильства та систематичного насильства і порушення прав людини.

З врахуванням вказаного, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що за встановленої попередніми судовими рішеннями наявності умов визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням задекларованого чинним процесуальним законом принципу верховенства права, приписів статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач потребує захисту, оскільки змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії є обґрунтованими, а тому такі необхідно задовольнити.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального, що відповідно до приписів ст.317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року у справі №140/63/19 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22 грудня 2018 року №439-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України надати Бадрану Гаілю Ахмаду статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. Б. Хобор
І. М. Обрізко
Повне судове рішення складено 04.06.2019.