Справа № 460/884/19
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2019 року м. Рівне №460/884/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дубенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Дубенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу в перерахунку та виплаті пенсії державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу", починаючи з 1 травня 2016 року, виходячи із 80% заробітної плати в розмірі 13950 грн, що значиться в довідці Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області від 29 листопада 2018 року № 02-30/3867/18, без обмеження граничного розміру пенсії, а також зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу", починаючи з 1 травня 2016 року, виходячи із 80% заробітної плати в розмірі 13950 грн, що значиться в довідці Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області від 29 листопада 2018 року № 02-30/3867/18, без обмеження граничного розміру пенсії. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію державного службовця, призначену на умовах статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, в розмірі 80 % заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді. 7 грудня 2018 року позивач звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії на підставі довідки Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області від 29 листопада 2018 року № 02-30/3867/18, в якій відображена заробітна плата за посадою заступника голови Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області станом на 04 жовтня 2018 року. Проте, листом від 12 грудня 2018 № 14-С/02-18 відповідач відмовив в проведенні перерахунку пенсії, мотивуючи це тим, що Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII не передбачено проведення перерахунку пенсії, в тому числі призначених згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII. Дії відповідача щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії позивач вважає протиправними, оскільки статтею 37-1 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 було встановлено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України "Про державну службу", визначається в такому порядку, зокрема, непрацюючим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок. Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року № 1013 виключено пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31травня 2000 року № 865. Однак, на думку позивача, відсутність встановлених Кабінетом Міністрів України умов та порядку перерахунку призначених пенсій державним службовцям не може бути підставою для відмови в проведенні такого перерахунку. При цьому, Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, який набрав чинності з 1 травня 2016, не вказує на відсутність підстав та не містить заборону для здійснення перерахунку пенсії державним службовцям, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII. Одночасно, позивач зауважив, що за приписами частини третьої статті 22 Конституції України забороняється звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. За наведених обставин, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що станом на час призначення пенсії позивачеві законодавством України було передбачено право осіб, які отримують пенсію державного службовця, на перерахунок її розміру у зв`язку з підвищенням заробітної плати за відповідною посадою і було визначено умови та порядок здійснення такого перерахунку. Однак, в подальшому законодавство, яке регулює вказані правовідносини, зазнало змін. Зокрема, з 15 грудня 2015 року чинним законодавством України не визначено порядку реалізації права на перерахунок пенсії та обов`язку органів Пенсійного фонду України щодо перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII. Крім того, відповідач зазначає, що з 1 травня 2016 року набув чинності Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, у зв`язку з чим втратили чинність норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців. Також вказує, що Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV не містить такої підстави для перерахунку пенсії як підвищення заробітної плати працюючих державних службовців. На переконання відповідача, враховуючи норми Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII та Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, відсутні підстави для перерахунку пенсії позивачеві, у зв`язку з чим відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

12 квітня 2019 року позовна заява надійшла до суду.

17 квітня 2019 року ухвалою суду позовна заява залишалася без руху.

28 квітня 2019 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

6 травня 2019 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію державного службовця, призначену на умовах статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII. Вказане не заперечується учасниками справи згідно зі змістом заяв по суті.

07 грудня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок його пенсії з урахуванням заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, відповідно до довідки Радивилівської районної державної адміністрації Рівненської області від 29 листопада 2018 року за № 02-30/3867/18.

Листом від 12 грудня 2018 року № 14-С/02-18 відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для проведення такого перерахунку його пенсії, мотивуючи це тим, що Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII не передбачено проведення перерахунку пенсії, в тому числі призначених згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII.

Позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови в перерахунку пенсії та вважаючи їх протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи вказаний спір по суті та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з статтею 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 37 Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (далі - Закон № 3723), на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії.

Частина перша статті 37-1 Закону № 3723 у редакції, чинній до 1 січня 2015 року, передбачала, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв`язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.

Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII (далі - Закон № 76) статтю 37-1 Закону № 3723 викладено у новій редакції, згідно з якою умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 4, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 "Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії" передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України "Про державну службу" N 3723-XII, визначається в такому порядку:

1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, - на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку;

2) іншим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.

Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням ПФУ за погодженням з Мінсоцполітики.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року № 1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 "Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії" виключено, а пункт 5 викладено в такій редакції: "форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики".

10 грудня 2015 року прийнято новий закон, який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, - Закон України "Про державну службу" № 889-VIII (далі - Закон № 889).

У зв`язку з набуттям з 1 травня 2016 року чинності Законом № 889, положення Закону № 3723 втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889).

Відповідно до статті 90 Закону № 889, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, стаття 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV визначає підстави перерахунку призначених пенсій, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців до яких не віднесено.

Посилання позивача на порушення статті 22 Конституції України у зв`язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин є безпідставними, адже ані Закон № 76, яким, зокрема статтю 37-1 Закону №3723 викладено у новій редакції, ані стаття 90 Закону № 889, не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини (далі - Суд) констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії»).

У рішенні від 03 червня 2014 року в справі за заявою Валентини Ніканорівни Великоди проти України № 43331/12, Суд, розглянувши скаргу, зокрема, за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

У цьому рішенні Суд також вказав на відсутність підстав для висновку про те, що, передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв на порушення якихось положень Конвенції, та зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що з 1 грудня 2015 року, початку застосування постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року № 1013, якою пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 виключено, а її пункт 5 викладено в іншій редакції, та у зв`язку з набранням у подальшому чинності Законом № 889, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов`язані із пенсійним забезпеченням державних службовців, пенсії, призначені на умовах статті 37 Закону № 3723, не підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців.

При цьому, суд також враховує те, що у рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В даному випадку, оскільки законодавством, чинним на час звернення позивача за перерахунком пенсії, можливість її перерахунку у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців вже не передбачалась, то у відповідача відповідно не було правових підстав для здійснення такого перерахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року в справі № 345/3239/17, від 04 квітня 2018 року в справі № 743/236/17, від 16 травня 2018 року в справі № 636/1877/16-а, від 05 липня 2018 року в справі №147/1538/16-а, від 29 серпня 2018 року в справі № 691/698/16-а, від 29 березня 2019 року в справі № 744/832/16-а та від 10 квітня 2019 року в справі № 569/10614/16-а.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи та спростовуються матеріалами справи.

За приписами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач, з посиланням на належні та допустимі в спірних правовідносинах докази, положення чинного законодавства, довів суду безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача.

Підсумовуючи вищенаведене в його сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.

Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 263 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Дубенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

2) відповідач - Дубенське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (35600, Рівненська обл., м. Дубно, вул. Шевченка, 27, ).

Суддя Комшелюк Т.О.