Справа № 826/14736/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства молоді та спорту України, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, за апеляційними скаргами Міністерства молоді та спорту України та ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до Міністерства молоді та спорту України, в якому просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства молоді та спорту України № 92-к/тр від 27.03.2017 про її звільнення;

2) визнати недійсним запис № 40 в трудовій книжці ОСОБА_1 , про її звільнення та зобов`язати відповідальну посадову особу Міністерства молоді та спорту України () внести про це запис до її трудової книжки;

3) зобов`язати Міністерство молоді та спорту України видати наказ про звільнення 22.05.2017 ОСОБА_1 , про що внести відповідний запис до її трудової книжки;

4) зобов`язати Міністерство молоді та спорту України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час її вимушеного прогулу в розмірі 11 795 гривень 76 копійок.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2019 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2019 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати наказ Міністерства молоді та спорту України № 92-к/тр від 27.03.2017 про звільнення ОСОБА_1

Визнано недійсним запис № 40 в трудовій книжці ОСОБА_1 , про її звільнення та зобов`язано відповідальну посадову особу Міністерства молоді та спорту України внести про це запис до трудової книжки ОСОБА_1 у порядку, встановленому пунктом 2.10. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110.

Зобов`язано Міністерство молоді та спорту України видати наказ про звільнення 22.05.2017 ОСОБА_1 про що внести відповідний запис до її трудової книжки.

Стягнуто з Міністерства молоді та спорту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 в розмірі 6 594 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт-відповідач мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Вказує, що позовна заява не містить обґрунтувань та не містить клопотання стосовно наявності поважних причин його пропуску, окрім посилань на статтю 233 Кодексу законів про працю України та на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ».

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що Інструкція про порядок ведення трудових книжок не передбачає строки розгляду заяви на пересилання трудової книжки, відповідно Міністерством молоді та спорту України направлено трудову книжку листом від 22.05.2018 у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян» без порушення строків розгляду.

Крім того, не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 6594,00 грн як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення в цій частині про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 11795,76 грн.

Апелянт-позивач мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Вказує, що оскільки позивач неодноразово з 27.03.2017 повідомляла про необхідність їй направлення трудової книжки, відповідно розрахунок розміру середньої заробітної плати за вимушений прогул повинен бути здійснений за період з 27.03.2017 по 22.05.2017.

Також, судом першої інстанції не було враховано, що заява від 27.03.2017 є заявою, яка містить згоду позивача про надіслання їй трудової книжки, та на думку апелянта, заява чітко вказує на згоду позивача надіслати їй трудову книжку, так як за сімейними обставинами ОСОБА_1 не мала можливості отримати свою трудову книжку у відділі кадрів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідачем вказано, що пересилання трудової книжки працівника допускається лише за письмової згоди працівника.

Заява від 27.03.2017, яка надійшла на адресу Мінмолодьспорту 26.04.2017 була адресована не власнику або уповноваженому ним органу, а начальнику управління роботи з персоналом, тобто посадовій особі, не уповноваженій розглядати такі звернення.

При цьому, оскільки Інструкція про порядок ведення трудових книжок не передбачає строки розгляду заяви на пересилання трудової книжки, відповідно вимушений прогул відсутній та як наслідок вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню.

В судове засідання з`явився представник позивача та представник відповідача. Представник позивача заперечував проти апеляційної скарги відповідача та просив задовольнити свою апеляційну скаргу, скасувати рішення в частині відмови часткового задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в цій частині ухвалити нове, яким дану вимогу задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити та рішення суду першої інстанції скасувати, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.03.2017 Міністерством прийнято наказ № 92-к/тр «Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 », згідно положень якого слідує про внесення змін до наказу від 09.02.2017 № 44-л/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині дати звільнення останньої, зокрема, заміну цифр та слів « 13 лютого 2017 року» цифрами та словами « 27 березня 2017 року».

Про відповідні зміни внесено запис за № 40 до трудової книжки ОСОБА_1

Як зазначає позивач, про своє звільнення, а також про внесення змін до наказу, їй стало відомо із отриманих від Міністерства молоді і спорту України листів № 1417/7.1 від 13.02.2017, № 1884/9.1 від 01.03.2017 та № 2702/9.1 від 27.03.2017.

Однак, через неможливість її прибуття до Києва з причин перебування на лікарняному, після отримання листка непрацездатності серії АДЗ № 467291 ОСОБА_1 звернулась до Міністерства із заявою б/н від 27.03.2017, в якій просила переслати їй трудову книжку та копію наказу про звільнення поштою (рекомендованим листом) за місцем її реєстрації.

Вказану заяву зареєстровано у Міністерстві за вх. № Л-229/17 від 26.04.2017.

Поряд з надісланням вказаної заяви, 23.04.2017 позивачка звернулася до відповідача із електронним запитом, у якому, серед іншого, посилаючись на лист № 2702/9.1 від 27.03.2017 Мінмолодьспорту, наголосила про надання нею згоди на пересилання (рекомендованим листом із повідомленням про отримання) поштою її трудової книжки.

На електронне звернення позивачки, у листі № Л-83/17/9.1 від 27.04.2017 відповідач, у межах прохання позивачки про надіслання на її адресу трудової книжки, підкреслив на необхідності письмової згоди працівника про таке пересилання.

13.05.2017 позивачка знову звернулася до відповідача із листом б/н та, підкреслюючи про надання згоди на пересилання трудової книжки у електронному запиті від 23.04.2017, просила якнайшвидше надіслати на її адресу трудову книжку.

Листом № Л-229/17/9.1 від 22.05.2017 відповідач надіслав позивачу трудову книжку.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи затримку з вини власника у видачі ОСОБА_1 трудової книжки у період з 23.04.2017 по 22.05.2017, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, зважаючи на надання згоди позивача на пересилання їй трудової книжки лише у запиті від 23.04.2017.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях закріплені у Законі України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно з частиною 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

У відповідності до п. 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства молоді та спорту України №44-к/тр від 09.02.2017 звільнено ОСОБА_1 , провідного спеціаліста відділу фізичного виховання різних верств населення департаменту фізичної культури та не олімпійських видів спорту, з займаної посади 13 лютого 2017 року у зв`язку зі скороченням посади провідного спеціаліста відділу фізичного виховання різних верств населення департаменту фізичної культури та не олімпійських видів спорту та штатної чисельності відділу фізичного виховання різних верств населення департаменту фізичної культури та не олімпійських видів спорту на підставі п.1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, п.1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

27.03.2017 Міністерством прийнято наказ № 92-к/тр «Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 », яким у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача на момент звільнення, внесено зміни до наказу від 09.02.2017 № 44-л/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині дати звільнення останньої, а саме: замінити цифри та слова « 13 лютого 2017 року» цифрами та словами « 27 березня 2017 року».

Так, правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

За правилами частини 5 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Вказане узгоджується з нормами, закріпленими в п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (надалі - Інструкція), згідно з якими у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У силу вимог п. 4.2 Інструкції якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Згідно пункту 4 вказаної постанови відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З огляду на вказане, чинним законодавством передбачено можливість отримання працівником трудової книжки поштою за визначеною ним адресою.

При цьому, виконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку щодо пересилання поштою працівникові трудової книжки на визначену останнім адресу допускається за обставин: а) повідомлення власником або уповноваженим ним органом працівника про необхідність отримання трудової книжки, б) наявності письмової згоди працівника на одержання трудової книжки поштою.

У той же час, у разі затримки у видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Як свідчать матеріали справи, листами № 1417/7.1 від 13.02.2017, № 1884/9.1 від 01.03.2017 та № 2702/9.1 від 27.03.2017, відповідач повідомив ОСОБА_1 про її звільнення, внесення змін до наказу про звільнення та необхідності отримання нею трудової книжки або ж надання такої згоди на пересилання трудової книжки поштою на її адресу відповідно.

Через неможливість прибуття позивача до Києва з причин перебування на лікарняному, після отримання листка непрацездатності серії АДЗ № 467291 ОСОБА_1 звернулась до Міністерства із заявою б/н від 27.03.2017, яку було зареєстровано у Міністерстві за вх. № Л-229/17 від 26.04.2017, в якій остання просила переслати їй трудову книжку та копію наказу про звільнення поштою (рекомендованим листом) за місцем її реєстрації.

У той же час, як вірно відзначено судом першої інстанції, жодної згоди на пересилання їй трудової книжки поштою позивачем у вказаній заяві надано не було.

Власну письмову згоду (заяву) на отримання трудової книжки поштою позивачем було висловлено лише в електронному запиті на отримання публічної інформації від 23.04.2017, в якій позивач з посиланням на лист № 2702/9.1 від 27.03.2017 відповідача про ненадання інформації по суті, надала згоду на пересилання їй трудової книжки, наказу про звільнення та розрахункового листка (а.с. 20).

Посилання апелянта-позивача на формальний підхід судом першої інстанції при оцінці змісту заяви та необов`язковості наявності словосполучення «надаю згоду» у заяві від 27.03.2017 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки чинне законодавство визначає чіткі умови, за яких можливе пересилання поштою працівникові трудової книжки на визначену останнім адресу допускається за обставин, а саме: повідомлення власником працівника про необхідність отримання трудової книжки та наявність саме письмової згоди працівника на одержання трудової книжки поштою.

При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до підпункту «з» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку виплати вимушеного прогулу.

Абзацами другим-четвертим пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Передостаннім абзацом пункту 4 Порядку № 100 визначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Оскільки Міністерством молоді та спорту України лише листом № Л-229/17/9.1 від 22.05.2017 направлено на адресу позивача трудову книжку, вказане свідчить про затримку виконання відповідачем обов`язку щодо видачі позивачу належно оформленої трудової книжки через не пересилання їй трудової книжки в період з 23.04.2017 по 22.05.2017, і як наслідок, є підставою, згідно ч. 5 ст. 235 Кодексу та п. 4.1. Інструкції, для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку у видачі їй трудової книжки.

Згідно з довідкою №919/10 від 08.02.2019 середньоденна заробітна плата позивачки дорівнює 329,70 грн., відтак розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 6 594,00 грн., з розрахунку 20 робочих днів в період з 23.04.2017 по 22.05.2017.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п.4.1 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

У відповідності до п.2.10 Інструкції у розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.

У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, звільнений ...» і зазначається нове формулювання.

У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається «Дублікат» трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Відтак, враховуючи затримку у видачі позивачу трудової книжки в період 23.04.2017 по 22.05.2017, та оскільки днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки, а про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування наказу Міністерства молоді та спорту України № 92-к/тр від 27.03.2017, визнання недійсним запису № 40 в трудовій книжці про її звільнення та зобов`язання відповідальну посадову особу Міністерства внести про це запис до трудової книжки позивача; та видати наказ про звільнення 22.05.2017 ОСОБА_1 про що внести відповідний запис до трудової книжки.

Посилання апелянта-відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав, суд не бере до уваги, оскільки вказане питання було предметом розгляду судом першої інстанції при винесення ухвали від 05.03.2019 про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду.

У той же час, відповідачем у відповідності до частини 3 статті 293 КАС України жодних заперечень на вказану ухвалу до апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції включено не було.

При цьому, оскільки позивач не був ознайомлений з наказом про звільнення, його копія не була вручена, а трудова книжка отримана поштою, та враховуючи що вимоги про виплату середнього заробітку не обмежуються строками звернення до суду, відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду.

Крім того, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2019 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача б/н від 23.10.2018 «Про залишення позовної заяви без розгляду».

Твердження апелянта-відповідача про відсутність в Інструкції строків розгляду заяви на пересилання трудової книжки та як наслідок врегулювання даного питання статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» щодо місячного терміну для надання відповіді на такі заяви, колегія суддів вважає помилковими, зважаючи на наступне.

Як вже зазначалось, пунктами 4.1 та 4.2 Інструкції закріплено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Оскільки на відповідача як власника або уповноваженого ним органу покладено обов`язок для видачі трудової книжки у день звільнення, та враховуючи письмову згоду позивача від 23.04.2017 на пересилання їй трудової книжки, відповідач був зобов`язаний у цей же день на вимогу працівника надіслати належне оформлену трудову книжку, не застосовуючи загальний місячний термін для надання відповіді на звернення громадян.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.

Таким чином, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Міністерства молоді та спорту України та ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства молоді та спорту України, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 04.06.2019