Справа № 140/2033/18
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/2721/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Довгополова О.М.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року (суддя - Дмитрук В.В., час ухвалення - 11:42, місце ухвалення - м.Луцьк, дата складання повного тексту - 25.01.2019 року),

в адміністративній справі №140/2033/18 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області,

про визнання протиправними та нечинними рішень,

встановив:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області, в якому, з врахуванням уточнення позовних вимог, просив: 1) визнати протиправним та нечинним пункт другий (в частині, що стосується верхньої вікової межі студентів (18 років)) рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 16 травня 2018 року №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху»; 2) визнати протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 18 липня 2018 року №431-1 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.05.2018 року №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху».

Відповідач Виконавчий комітет Луцької міської ради позову не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на адміністративний позов, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.01.2019 року у задоволенні вказаного вище позову відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції від 15.01.2019 року не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає оскаржене рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність послідовного оскарження вказаних вище рішень, оскільки, одночасне оскарження таких рішень буде ефективним способом захисту порушених відповідачем прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача. Також, апелянт зазначає, що законодавець не конкретизував вид міського пасажирського транспорту, право на пільговий проїзд у якому мають право студенти денної форми навчання вищих навчальних закладів І-ІV рівнів акредитації, а відтак, це дає підстави для висновку, що незалежно від встановлення органом місцевого самоврядування пільгового проїзду для даної категорії осіб у тролейбусах, право на пільговий проїзд мають такі студенти також і в автобусах. Не погоджується апелянт і з тлумаченням судом першої інстанції постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 1999 року №541, якою затверджено Порядок надання пільгового проїзду студентам вищих навчальних закладів І-ІV рівнів акредитації та учням професійно-технічних навчальних закладів у міському й приміському пасажирському транспорті та міжміському автомобільному і залізничному транспорті територією України. Невірним, на думку апелянта, є тлумачення судом першої інстанції і рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009, оскільки, не лише ненормативні, але й нормативні акти органу місцевого самоврядування можуть бути спрямовані на реалізацію певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зазначає апелянт, що встановлення пільгового проїзду для студентів у міському транспорті є обов`язком органу місцевого самоврядування, і невиконання вказаного зобов`язання порушує принцип довіри особи до держави.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 15.01.2019 року та прийняти нове рішення, яким повністю задоволити позовні вимоги в уточненій редакції.

Відповідач подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 15.01.2019 року - без змін.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково, з врахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 16.05.2018 року виконком Луцької міської ради Волинської області прийняв рішення №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху», відповідно до якого вирішено: - встановити граничний тариф на послугу з перевезення одного пасажира автобусами на міських маршрутах загального користування у звичайному режимі руху - 5,00 грн. (п.1 рішення); - для дітей шкільного віку, учнів та студентів від 6 до 18 років встановити вартість проїзду у автобусах на міських маршрутах загального користування у розмірі 2,00 грн. за одну поїздку, за наявності учнівського, студентського квитка (п.2 рішення) (а.с. 11, 45).

18.07.2018 року виконкомом Луцької міської ради Волинської області прийнято рішення №431-1 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.05.2018 року №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху», згідно з яким внесено зміни до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.05.2018р. № 265-1 та викладено пункт 2 у такій редакції: «Для учнів закладів загальної середньої освіти міста Луцька встановити вартість проїзду у автобусах на міських маршрутах загального користування у розмірі 2,00 грн. за одну поїздку, за наявності учнівського квитка» (а.с. 12, 50).

Отже, станом на час подачі та судового розгляду даного адміністративного позову були чинними (діяли) два рішення виконкому, а саме: рішення №265-1 від 16.05.2018 року (пункт 2 якого, викладено в редакції рішення від 18.07.2018 №431-1), та рішення №431-1 від 18.07.2018 року.

З сукупного аналізу змісту цих рішень видно, що станом на час подання та судового розгляду цього адміністративного позову вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху, для студентів становила 5 грн., оскільки в переліку осіб, яким встановлено вартість проїзду 2 грн. немає студентів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення адміністративного позову в частині оскарження пункту другого (щодо верхньої вікової межі студентів (18 років)) рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 16 травня 2018 року №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху», виходячи з наступного.

Питання надання пільг студентам на проїзд у транспорті регулюється Законами України та підзаконними нормативними актами, які окремо регулюють, як право визначеної категорії осіб на пільговий проїзд у конкретних видах транспорту, так і обов`язок (право) органів місцевого самоврядування забезпечити реалізацію даного права.

Згідно частини 9 статті 62 Закону України «Про вищу освіту» здобувачі вищої освіти, які навчаються у закладах вищої освіти за денною формою навчання, мають право на пільговий проїзд у транспорті у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми окремого порядку Кабінетом Міністрів України прийнято не було, натомість право пільгового проїзду окремих категорій осіб, в тому числі й тих, що здобувають вищу освіту, на даний момент врегульовано Порядком надання пільгового проїзду студентам вищих навчальних закладів I-IV рівнів акредитації та учням професійно-технічних навчальних закладів у міському й приміському пасажирському транспорті та міжміському автомобільному і залізничному транспорті територією України (далі - Порядок), що був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.1999р. №541 на виконання Указу Президента України від 31.03.1999р. №309 «Про заходи щодо впорядкування механізму надання пільгового проїзду окремим категоріям студентів і учнів».

Пунктами 2, 4 Порядку передбачено, що пільговий проїзд у міському й приміському пасажирському транспорті та міжміському автомобільному і залізничному транспорті територією України встановлюється в розмірі половини вартості квитка для студентів денної форми навчання вищих навчальних закладів I-IV рівнів акредитації та учнів професійно-технічних навчальних закладів незалежно від форм власності. Кошти на пільговий проїзд студентів та учнів у міському транспорті передбачаються у відповідних місцевих бюджетах, у приміському і міжміському автомобільному транспорті - у кошторисах доходів і видатків навчальних закладів, у залізничному транспорті - централізовано у державному бюджеті для МОН.

Питання повноважень та компетенції органів місцевого самоврядування щодо пільгового проїзду студентів конкретизовано в частині другій статті 56 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017р. №2145-VIII, згідно з якою органи місцевого самоврядування забезпечують пільговий проїзд учнів, вихованців, студентів та педагогічних працівників до місця навчання і додому у визначених ними порядку та розмірах за рахунок видатків відповідних місцевих бюджетів.

Частиною 5 статті 9 Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування можуть забезпечувати пільговий проїзд учнів, вихованців, студентів та педагогічних працівників до місця навчання і додому у порядку та розмірах, визначених органами місцевого самоврядування, та передбачати на це відповідні видатки з місцевих бюджетів.

У абзаці шостому частини третьої статті 5 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. №2402-ІІІ визначено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, можуть забезпечувати пільговий проїзд учнів, вихованців, студентів до місця навчання і додому у порядку та розмірах, визначених органами місцевого самоврядування, та передбачати на це відповідні видатки з місцевих бюджетів.

Відтак, Закон України «Про освіту», як такий, що прийнятий пізніше ніж Закони України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» та «Про охорону дитинства» більш точно трактує як обов`язок, а не право органів місцевого самоврядування забезпечувати пільговий проїзд студентів в транспорті.

Постанова Кабінету Міністрів України від 05.04.1999р. №541, якою затверджено Порядок, дійсно адресована не органам місцевого самоврядування, а органам виконавчої влади. Так, зокрема, абзац третій пункту другого даної постанови зобов`язує Раду міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київську і Севастопольську міські державні адміністрації забезпечити вирішення в установленому порядку всіх питань, пов`язаних з наданням студентам вищих навчальних закладів I-IV рівнів акредитації та учням професійно-технічних навчальних закладів, які фінансуються з місцевих бюджетів, пільгового проїзду в приміському і міжміському автомобільному транспорті, а також пільгового проїзду всіх студентів та учнів професійно-технічних навчальних закладів у міському транспорті.

Таким чином, спеціальним нормативним актом, який визначає компетенцію та межі повноважень саме органів місцевого самоврядування в сфері пільгового перевезення окремих категорій осіб, в тому числі й студентів, є Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції від 25.04.2018 року), підпунктом 4 пункту «а» статті 32 якого визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать забезпечення пільгового проїзду учнів, вихованців, студентів та педагогічних працівників до місця навчання і додому у порядку та розмірах, визначених органами місцевого самоврядування, за рахунок видатків відповідних місцевих бюджетів.

Колегією суддів встановлено, що виконкомом Луцької міської ради 03.02.2016 року було прийнято рішення №47-1 «Про вартість проїзду в міському електричному транспорті (тролейбусі)», відповідно до якого встановлено тариф на разовий проїзд одного пасажира в міському електротранспорті (тролейбусі) - 2,00 грн., вартість разового квитка на проїзд в транспорті (тролейбусі) для учнів загальноосвітніх шкіл, професійно-технічних навчальних закладів, студентів вищих навчальних закладів I-IV рівнів акредитації -1,00 грн.; вартість місячного проїзного квитка в міському електротранспорті (тролейбусі) для населення -105,00 грн., для учнів загальноосвітніх шкіл, професійно-технічних навчальних студентів вищих навчальних закладів I-IV рівнів акредитації - 50,00 грн..

Зазначене рішення виконкому від 03.02.2016р. №47-1 втратило чинність в зв`язку з прийняттям виконкомом рішення від 20.06.2018р. №355-1 «Про вартість проїзду в міському електричному транспорті (тролейбусі)», яким встановлено тариф на разовий проїзд одного пасажира в міському електротранспорті (тролейбусі) - 3,00 грн., вартість разового квитка на проїзд в транспорті (тролейбусі) для учнів загальноосвітніх шкіл, професійно-технічних навчальних закладів, студентів вищих навчальних закладів I-IV рівнів акредитації - 1,00 грн.; вартість місячного проїзного квитка в міському електротранспорті (тролейбусі) для населення -160,00 грн., для учнів загальноосвітніх шкіл, професійно-технічних навчальних студентів вищих навчальних закладів I-IV рівнів акредитації - 50,00 грн..

Згідно листа Департаменту фінансів та бюджету Луцької міської ради від 15.11.2018 року №13.1-9/921 Департаменту соціальної політики в бюджеті міста на 2018 рік передбачено видатки на компенсаційні виплати на пільговий проїзд електротранспортом окремим категоріям громадян рішенням Луцької міської ради від 22.12.2017р. №36/2 «Про бюджет міста Луцька на 2018 рік» в сумі 373844 тис. грн., рішенням від 26.09.2018р. №47/1 «Про внесення змін до рішення міської ради від 22.12.2017р. №36/2 «Про бюджет міста Луцька на 2018 рік» з врахуванням змін - 415844 тис. грн., рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради 07.11.2018р. №685-1 «Про внесення змін до бюджету міста» - 42584,4 тис. грн..

Таким чином, колегія суддів вважає, що органом місцевого самоврядування фактично виконано вимоги закону щодо встановлення пільгового проїзду студентів до місця навчання і додому міським електротранспортом, хоч така пільга і не була встановлена для проїзду у автобусах, а відтак, доводи апелянта в цій частині суд вважає безпідставними.

Щодо посилань апелянта на невірне тлумачення судом першої інстанції рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009, то такі колегія суддів до уваги не бере, з огляду на наступне.

Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. дійсно містить висновок (зокрема п.5), що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Наведений висновок суду зроблено виключно щодо ненормативних правових актів, що підтверджується подальшим висновком Суду про те, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Предметом розгляду даної справи є нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування, який продовжує свою дію щодо регулювання певних суспільних відносин на увесь час своєї чинності, що свідчить про наявність права виконкому вносити до нього зміни або скасовувати його.

Зазначений висновок суду підтверджується також і рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009, в пункті 4 якого зазначено, що системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Наведене твердження узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання нечинним пункту другого (в частині, що стосується верхньої вікової межі студентів (18 років)) рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 16.05.2018 року №265-1, з врахуванням також того, що оскаржена редакція цього рішення втратила чинність та не діє на момент судового розгляду цієї адміністративної справи.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення адміністративного позову в частині оскарження рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 18 липня 2018 року №431-1 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.05.2018 року №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху», виходячи з наступного.

Колегія суддів зазначає, що позивач у поданому ним позові вказував на можливе порушення відповідачем при прийнятті рішення від 18 липня 2018 року №431-1 вимог регуляторного акта.

Однак, судом першої інстанції вказаної обставини при прийнятті оскарженого рішення до уваги взято не було.

Так, положеннями статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначено, що регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Виходячи з аналізу наведених законодавчих положень, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 18 липня 2018 року №431-1 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.05.2018 року №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху» є регуляторним актом, який прийнятий уповноваженим регуляторним органом та окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських та адміністративних відносин.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», стосовно кожного проекту регуляторного акта його розробником готується аналіз регуляторного впливу. Аналіз регуляторного впливу готується до оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень та пропозицій.

Згідно зі статтею 9 вказаного Закону, кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань. Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону. У випадках, встановлених цим Законом, може здійснюватися повторне оприлюднення проекту регуляторного акта.

Так, згідно з частиною 2 статті 13 цього Закону, повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, проект регуляторного акта та відповідний аналіз регуляторного впливу оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації розробника цього проекту, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених розробником цього проекту, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці розробника проекту регуляторного акта в мережі Інтернет.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації», діяльність місцевих органів державної влади та органів місцевого самоврядування висвітлюється в друкованих засобах масової інформації регіональної та місцевої сфери розповсюдження.

Відповідно до вимог статті 36 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу; проект регуляторного акта не був оприлюднений.

У розглядуваній адміністративний справі судом не встановлено та відповідачем не обґрунтовано наявності факту оприлюднення проекту оскарженого рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 18 липня 2018 року №431-1 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.05.2018 року №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху» у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та дотримання регуляторного порядку (процедури) погодження та прийняття цього рішення.

Відповідно до ч.9 ст.264 КАС України, суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми законодавства та фактичні обставини справи щодо недотримання виконавчим комітетом Луцької міської ради порядку прийняття рішення від 18 липня 2018 року №431-1 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.05.2018 року №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху» в частині, що стосується студентів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що вказане рішення відповідача, в оскарженій позивачем частині, являється протиправним, і підлягає визнанню нечинним в судовому порядку.

Отже, в цій частині суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права, а тому оскаржене рішення суду від 15.01.2019 року у відповідній частині, тобто щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 18.07.2018 року №431-1, слід скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити частково.

Одночасно, суд апеляційної інстанції звертає увагу відповідача виконавчого комітету Луцької міської ради на те, що відповідно до частини 1 статті 265 КАС України, резолютивна частина цієї постанови суду від 29.05.2019 року про визнання частково протиправним та нечинним рішення виконкому Луцької міської ради №431-1 від 18 липня 2018 року повинна бути невідкладно опублікована відповідачем у виданні, в якому було офіційно оприлюдненео це рішення виконкому.

Рішення виконкому Луцької міської ради №431-1 від 18 липня 2018 року у відповідній частині втрачає чинність з моменту набрання законної сили цією постановою суду.

Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 264, 265, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року в адміністративній справі №140/2033/18 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області про визнання протиправними та нечинними рішень - скасувати частково, а саме, в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 18 липня 2018 року №431-1 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.05.2018 року №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху», - і в цій частині прийняти нову постанову.

Визнати частково протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області №431-1 від 18 липня 2018 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.05.2018 року №265-1 «Про вартість проїзду в автобусах, що працюють на міських маршрутах у звичайному режимі руху», а саме, в частині, що стосується вартості проїзду для студентів до 18 років.

У решта частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року в адміністративній справі №140/2033/18 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи чи в порядку письмового провадження - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
О. М. Довгополов
Повний текст постанови складено 31.05.2019 року