Справа № 420/6355/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6355/18

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Димерлія О.О.,

- Єщенка О.В.,

за участю: секретаря судового засідання - Уштаніт Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року, прийняте у складі суду судді: Танцюри К. О. в місті Одеса по справі за позовом ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, в якому, з урахуванням уточнень до адміністративного позову, просила визнати бездіяльність Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області протиправною щодо залишення заяви ОСОБА_1 від 26.09.2018р. без розгляду та зобов`язати Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області розглянути заяву від 26.09.2018р. з урахуванням обставин, встановлених судом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки викладенні в судовому рішенні не відповідають обставинам справи, та судом було порушено норми процесуального права, просить: скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року повністю і ухвалити нове, яким визнати бездіяльність Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області протиправною та зобов`язати Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області розглянути заяву від 26.09.2018р. з урахуванням обставин, встановлених судом.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що судом першої інстанції були залишені без уваги доводи позивача, що рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №559-VII від 24.10.2018 року вона не отримувала, а відповідач не надав доказів надсилання вищезазначеного рішення, що в свою чергу свідчить про порушення відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян». Апелянт не погоджується з позицією суду першої інстанції, яким не прийнято до уваги посилання позивача на ненадання Нерубайською сільською радою запитуваної інформації щодо вільних земельних ділянок у запиті від 14.07.2018 року, оскільки вказані обставини не відносяться до предмету позову. На думку апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на доводи, викладені у відповіді на відзив, що відповідач всупереч вимогам Постанови Пленуму ВАС України №10 від 29.09.2016 року «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» не надав відповіді на запит апелянта. Апелянт вважає, що судом не було встановлено, чи належить відповідач до кола розпорядників інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не розглядалось клопотання про витребування з Нерубайської сільської ради інформації щодо вільних земельних ділянок на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, чим було порушено ст.80 КАС України. Таким чином, на думку апелянта, порушення Нерубайською сільською радою вимог Постанови Пленуму ВАС України №10 від 29.09.2016 року, Закону України «Про звернення громадян» та ст. 19 Конституції України, призвело до прийняття рішення №559-VII від 24.10.2018 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у виділенні земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, а саме із-за відсутності інформації щодо вільних земельних ділянок апелянтом не було вказане бажане місце розташування земельної ділянки при зверненні із заявою 26.09.2018 року, на що суд першої інстанції, на думку апелянта, не звернув уваги. Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, що отримана від відповідача відмова у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 26.09.2018 року не оскаржується у межах розгляду цієї справи апелянт вказує, що згідно положень ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Апелянт також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до Нерубайської сільської ради із заявою від 26.09.2018р. про виділення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.11).

24.10.2018р. Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області прийнято рішення №559-VII «Про надання дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, дачного будівництва, індивідуального гаражного будівництва, нежитлових будівель, передачу в оренду» (а.с.49), відповідно до п. 3 якого, розглянувши заяви громадян про надання дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, дачного будівництва, індивідуального гаражного будівництва, нежитлових будівель, передачу в оренду, Нерубайська сільська рада відмовила громадянам, зазначеним у п.1, додатку 2 до рішення згідно ст. 118 Земельного кодексу України, а саме: не зазначено місце розташування земельної ділянки. Відповідно до додатку 2 зазначеного рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, зокрема, ОСОБА_1 відмовлено у виділенні земельної ділянки (а.с.52).

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області розглянуто та вирішено заяву ОСОБА_1 від 26.09.2018р., а отже позовні вимоги про визнання бездіяльності Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області протиправною щодо залишення заяви ОСОБА_1 від 26.09.2018р. без розгляду та зобов`язання Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області розглянути заяву від 26.09.2018р. з урахуванням обставин, встановлених судом, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту б частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статті 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно з пунктом г частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

За змістом частин 1-2 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п. в ч. 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 118 ЗК України, передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема будівництва та обслуговування жилого будинку, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 2 ст. 123 ЗК України визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до змісту ч. 3, 14 ст.123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Частиною 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Так, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до Нерубайської сільської ради із заявою від 26.09.2018р. про виділення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.11), та 24.10.2018р. Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області прийнято рішення №559-VII «Про надання дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, дачного будівництва, індивідуального гаражного будівництва, нежитлових будівель, передачу в оренду» (а.с.49), відповідно до п. 3 якого, Нерубайська сільська рада відмовила громадянам, зазначеним у п.1, додатку 2 до рішення зокрема, ОСОБА_1 у виділенні земельної ділянки (а.с.52).

При цьому колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що вказане рішення Нерубайської сільської ради №559-VII не було отримано позивачем, так як вимоги адміністративного позову позивачки стосуються лише визнання протиправною бездіяльності Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області щодо залишення заяви ОСОБА_1 від 26.09.2018 р. без розгляду та зобов`язання розглянути дану заяву з урахуванням обставин, встановлених судом. При цьому посилання апелянта на положення Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про доступ до публічної інформації», Постанови Пленуму ВАС України №10 від 29.09.2016 року «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» у даному випадку колегією суддів до уваги не беруться, оскільки позивачем оскаржувалась саме бездіяльність Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області щодо залишення заяви ОСОБА_1 від 26.09.2018 р. без розгляду, а не бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на звернення громадянина в порядку Законів України «Про звернення громадян», Закону України «Про доступ до публічної інформації». Колегія суддів звертає увагу, що заява від 26.09.2018 р. про виділення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку була розглянута відповідачем саме в порядку, визначеному положеннями ЗК України, та за результатами розгляду рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району №559-VII від 24.10.2018р. у задоволенні заяви відмовлено. При цьому, суд апеляційної інстанції щодо посилань апелянта на ненадання Нерубайською сільською радою запитуваної інформації щодо вільних земельних ділянок у запиті від 14.07.2018 року (а.с. 13) наголошує, що у матеріалах справи відсутні докази направлення вказаного запиту на адресу відповідача.

Відтак доводи апелянта в цій частині є такими, що висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно змісту ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не було належним чином обґрунтовано підстави для виходу судом першої інстанції за межі позовних вимог, а також що обраний нею спосіб захисту є ефективним та спрямованим на відновлення порушених прав в межах спірних правовідносин.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що за приписами частини п`ятої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, з огляду на встановлені під час розгляду спору обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що посилання позивача на ненадання Нерубайською сільською радою запитуваної нею інформації щодо вільних земельних ділянок у запиті від 14.07.2018р., не відносяться до предмету позову, а отримана від відповідача відмова у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 26.09.2018р. не оскаржується у межах розгляду цієї справи.

Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Згідно приписів частин другої, третьої статті 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно положень частини 4 статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах щодо: оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Разом з тим, у відповідності до положень частини 6 статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є зокрема справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно вимог ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи викладене, оскільки дана справа не належить до категорії справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження, судом першої інстанції було правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. При цьому апелянтом не обґрунтовано, в чому на його думку полягає складність даної справи, разом з тим заявлене позивачем клопотання про витребування доказів саме по собі не може свідчити про наявність підстав для розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Щодо посилань апелянта на ті обставини, що судом першої інстанції не розглядалось клопотання позивача про витребування доказів суд апеляційної інстанції вказує, що як вбачається з матеріалів справи, вказане клопотання було розглянуто судом першої інстанції та ухвалою Одеського окружного адміністративного суду, занесеною до протоколу судового засідання від 13.03.2019 року у задоволенні заявленого позивачем клопотання про витребування доказів було відмовлено.

Стосовно решти доводів апелянта колегія суддів вважає, що оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О. О. Димерлій

Суддя: О. В. Єщенко