Справа № 216/2179/19
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

27 травня 2019 р. Справа № 216/2179/19

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання та зобов`язання вчинити

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовною заявою до відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, в якій просила суд:

- скасувати рішення відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 26.02.2019 року про відмову у реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради провести реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 25.01.2003р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб. Від шлюбу мають спільних дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від14.05.2015р. по справі № 215/1852/15-ц шлюб, зареєстрований 25.01.2003р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано. В подальшому, 23.04.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у Центрально-Міському районному у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області було зареєстровано шлюб, про що здійснено відповідний актовий запис № 186. Від вказаного шлюбу є спільна дитина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після укладення шлюбу діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 мешкають разом із позивачем в буд. АДРЕСА_1 , який належить на праві спільної приватної часткової власності її чоловіку ОСОБА_7 . Також, як вказує позивач, діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані за адресою її чоловіка ОСОБА_7 . Проте, малолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 26.02.2019 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, в якій просила зняти з реєстрації сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , та здійснити реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, листом відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 26.02.2019 р. за №1704 позивачу відмовлено. В означеному рішенні відповідач вказав на те, що згідно абз. 20 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, що затверджені постановою КМУ від 02.03.2016р. за №207 реєстрація місця проживання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 лише можлива за наявністю згоди колишнього чоловіка ОСОБА_4

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.04.2019 року адміністративну справу №216/2179/19 (номер провадження 2-а/216/144/19) за позовною заявою ОСОБА_1 до відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання та зобов`язання вчинити певні дії направлено за територіальною юрисдикцією до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

21.05.2019 року адміністративна справа №216/2179/19 надійшла на адресу Дніпропетровського окружного суду.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа №216/2179/19 передана судді Пруднику С.В.

Суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження у цій адміністративній справі, виходить з наступного.

У відповідності до вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Таким чином, аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - встановлення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Частиною 2 статті 6 Смейного кодексу України встановлено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування) - п. 18 Правил реєстрації місця проживання, що затверджені постановою КМУ від 02.03.2016р. за №207.

Суд вважає за необхідне зазначити, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/2017 (провадження № 14-130цс18).

В своїй позовній заяві позивач вказує на те, що позивач неодноразово намагалась відшукати свого колишнього чоловіка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою отримати згоду для реєстрації місця проживання малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , але спроби виявились невдалими. Чоловік позивача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 не заперечує щодо реєстрації малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Відтак, фактично між позивачем та ОСОБА_4 існує спір про місце реєстрації їх спільної дитини ОСОБА_2

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу захисту сімейних прав та інтересів позивача, а отже, існує спір про право, можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства відсутня.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17 та постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 495/367/17.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-14цс16 висловив правову позицію та зазначив, що житлові спори особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій. У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Таким чином, слід дійти до висновку, що позовні вимоги щодо скасування рішення відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 26.02.2019 року про відмову у реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язання відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради провести реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 повинні розглядатися в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, а не в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Відтак, позовні вимоги, за відсутності публічно-правового спору, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що цю позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне, відмовити заявнику у прийнятті заяви та відкритті провадження за вказаною позовною заявою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі та роз`яснити позивачу, що його позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 6, 7, 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини 5 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Відповідно до частини 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, роз`яснити позивачу, що розгляд даної позовної заяви відноситься до юрисдикції місцевого суду, в порядку та у строки передбачені Цивільним процесуальним кодексом України.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у строки встановлені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник