Справа № 761/15113/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року, суддя Пащенко К.С., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Київського міського військового комісаріату про зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом (з урахуванням уточненого позову) про зобов`язання відповідача Міністерство Оборони України визнати право позивача на перерахунок і виплату пенсійного забезпечення з 01.04.2018 року у розмірі 68% від посадового окладу офіцера з тарифним розрядом 33 та тарифним коефіцієнтом 3,6; військове звання підполковника з тарифним розрядом 0,8; надбавки за вислугу років у розмірі 50% від посадового окладу та окладу за військовим званням, про що письмово повідомити відповідача Головне управління ПФУ у м. Києві; про зобов`язання Міністерство Оборони України у разі підвищення будь-якої із складових грошового забезпечення військовослужбовців та надбавок або введення нових надбавок у п`ятиденний строк повідомляти про такі зміни Пенсійному фонду України, як підстави для невідкладного підвищення позивачу розміру пенсійного забезпечення згідно законодавства України; про зобов`язання відповідача оловне управління ПФУ у м. Києві перерахувати і виплачувати позивачу пенсійне забезпечення за основними складовими пенсійного забезпечення з надбавками та підвищеннями за особливі заслуги перед Україною у сумі 18 025 (вісімнадцять тисяч двадцять п`ять) грн.; про зобов`язання відповідача Головне управління ПФУ у м Києві визнати право позивача на 150-відсоткове від мінімальної пенсії за віком підвищення пенсії як учаснику бойових дій і невідкладно підвищувати розмір пенсійного забезпечення позивача після кожного підвищення розміру мінімальної пенсії за віком на 150 відсотків мінімальної пенсії за віком; про зобов`язння відповідача ГУ ПФУ у м Києві донарахувати та виплатити позивачу 115 218,00 грн., недоплачених за період з квітня по грудень 2018 року за основними складовими пенсійного забезпечення з надбавками та підвищенням та 32 145,00 грн. недоплачених позивачу за червень 2017 року - грудень 2018 року як учаснику бойових дій, а загалом 147 363,00 грн. шляхом направлення зазначених коштів на пенсійний рахунок позивача в Печерському відділенні Ощадбанку України у м. Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, заявлених в адміністративном у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляц

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Наказом Міністерства оборони України від 30.05.1992 року № 0391 позивача звільнено в запас у зв`язку з скороченням штатів.

З 11.08.1992 року позивачу призначена пенсія за вислугу років.

У подальшому на адресу Київського міського військового комісаріату та Головного управління ПФ України у м. Києві надіслано списки осіб (до яких включений і позивач), пенсії яким призначені відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб для видачі довідок.

На підставі отриманих списків КМВК підготував та відправив до ГУ ПФУ у м. Києві довідку від 26.03.2018 року № ФА105661 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , що враховується для перерахунку пенсій, у порядку, визначеному рішенням Кабінету Міністрів України.

У квітні 2018 року позивачу здійснено перерахунок пенсії у відповідності до визначених складових для перерахунку пенсії.

Позивач вважає, що первинне призначення пенсії, а також подальший її перерахунок здійснені з невірним врахуванням основних складових пенсійного забезпечення, надбавок та підвищень, а тому звернувся до суду за захистом порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Станом на час виникнення спірних правовідносин (первинне призначення пенсії) умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію визначені Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 року № 2262-XII (в подальшому - Закон № 2262-XII).

Закон № 2262-XII має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Право вибору пенсії передбачене статтею 7 Закону № 2262-XII, згідно із якою військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, призначається одна пенсія за її вибором.

Відповідно до статті 1 Закону № 2262-XII, особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Позивач є учасником бойових дій та отримує пенсію за вислугу років, з урахуванням її підвищення, встановленого Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 року № 3551-XII (скорочено - Закон № 3551-XII).

Згідно з частиною четвертої статті 12 Закону № 3551-XII (в редакції, чинній до 1 липня 2006 року), учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком.

Підвищення позивачу пенсії як учаснику бойових дій в розмірі 150% від мінімальної пенсії за віком було передбачене частиною четвертою статті 12 Закону № 3551-XII у редакції, яка була чинною до 1 липня 2006 року.

Законом України Про внесення змін до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 05.10.2005 року № 2939-IV частину четверту статті 12 викладено в такій редакції: учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (вказана норма набрала чинності з 1 липня 2006 року).

Отже, враховуючи, що в редакції Закону № 3551-XII відсутня норма, яка встановлює підвищення пенсії на 150% мінімальної пенсії за віком, а визначено, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то ГУ ПФУ в м. Києві при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вимоги позивача про зобов`язання пенсійний орган визнати право позивача на 150-відсоткове від мінімальної пенсії за віком підвищення пенсії як учаснику бойових дій і невідкладно підвищувати розмір пенсійного забезпечення позивача після кожного підвищення розміру мінімальної пенсії за віком на 150 відсотків мінімальної пенсії за віком, а також зобов`язання пенсійний орган донарахувати та виплатити позивачу 32 145 грн. недоплачених позивачу за червень 2017 року - грудень 2018 року як учаснику бойових дій шляхом направлення зазначених коштів на пенсійний рахунок позивача в Печерському відділенні Ощадбанку України у м. Києві є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Абзацом 3 Преамбули Закону № 2262-XII встановлено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Частиною вісімнадцятою статті 43 Закону № 2262-XII передбачено, що у разі якщо на момент призначення або виплати пенсії відбулася зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення та/або були введені для зазначених категорій осіб нові щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії у розмірах, встановлених законодавством, пенсія призначається з урахуванням таких змін та/або нововведень, а призначена пенсія підлягає невідкладному перерахунку.

Згідно із частиною третьою статті 51 Закону № 2262-XII, перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

У відповідності до частини четвертої статті 63 Закону № 2262-XII, усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 року № 45 затверджений Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 згідно з яким Пенсійний фонд України після прийняття Кабінетом Міністрів України рішення щодо перерахунку пенсій та отримання відповідного повідомлення від Мінсоцполітики повідомляє своїм головним управлінням в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - головні управління Пенсійного фонду України) про підстави для проведення перерахунку пенсій та про необхідність підготовки списків осіб, пенсії яких підлягають перерахунку (далі - списки), та надсилає відповідну інформацію Міноборони, МВС, Національній поліції, Мін`юсту, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, ДФС, Управлінню державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, Адміністрації Держприкордонслужби, ДСНС (далі - державні органи).

Крім того, колегія суддів зазначає, що у березні 2018 року КМВК на підставі списків, в якому значиться прізвище позивача, отриманих від ГУ ПМУ в м Києві, складено та направлено для Київського міського військкомату довідку №ФА105661 від 26.03.2018 року про розмір грошового забезпечення позивача, що враховується для перерахунку пенсій, у порядку, визначеному КМ України.

Згідно зазначеної довідки, відповідно до постанови КМ України №102 розмір посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною посадою, за нормами, чинними на 01.03.2018 року, за посадою викладач циклу офіцерських курсів становить: посадовий оклад 4 790 грн; оклад за військовим званням 1 410 грн; надбавка за вислугу років 50% - 3100 грн, всього 9300 грн. Вислуга років: загальна 26 років, календарна 20 років.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що відсутні підстави для зобов`язання МО України у разі підвищення будь-якої із складових грошового забезпечення військовослужбовців та надбавок або введення нових надбавок у п`ятиденний строк повідомляти про такі зміни Пенсійному фонду України, як підстави для невідкладного підвищення позивачу розміру пенсійного забезпечення згідно законодавства України, оскільки відповідний обов`язок вже встановлений чинним законодавством України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що головні управління Пенсійного фонду України у десятиденний строк з моменту надходження повідомлення від МО України складають списки за формою згідно з додатком 1 та подають їх органам, які уповноважені рішеннями керівників державних органів видавати довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії.

На підставі списків уповноважені органи готують довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій, для кожної особи, зазначеної в списку, за формою згідно з додатками 2 і 3 та у місячний строк подають їх головним управлінням Пенсійного фонду України.

Як встановлено судом першої інстанції, у березні 2018 року Київський міський військовий комісаріат на підставі списків (прізвище позивача містилось в списках), отриманих від ГУ ПФУ у м Києві, складено та направлено на адресу останнього довідку від 26.03.2018 року № ФА105661 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , що враховується для перерахунку пенсій, у порядку, визначеному рішенням Кабінету Міністрів України.

Згідно із вказаною довідкою, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 розмір посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною посадою, за нормами, чинними на 01.03.2018 року, за посадою викладач циклу офіцерських курсів, становить: посадовий оклад 4 790,00 грн.; оклад за військовим званням (підполковник) 1 410,00 грн.; надбавка за вислугу років (50%) 3 100,00 грн.; усього 9 300,00 грн. Вислуга років: загальна - 26, календарна - 20.

Дії військомату щодо включення до довідки від 26.03.2018 року № ФА105661 відповідних відомостей (складових грошового забезпечення) позивачем не оскаржуються, отже їх правомірність позивачем під сумнів не ставиться.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції вірно відмовив позивачу задоволенні позовних вимог про зобов`язання МО України визнати право позивача на перерахунок і виплату пенсійного забезпечення з 01.04.2018 року з іншими складовими, ніж ті, які зазначені у довідці від 26.03.2018 року № ФА105661 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд зауважує, що він є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Згідно із частиною другою статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до приписів статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: "Класс та інші проти Німеччини" від 6 вересня 1978 року, "Фадєєва проти Росії" (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, "Кумпене і Мазере проти Румунії" (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть правила зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до положень статті 66 Закону № 2262-XII рішення про відмову в призначенні пенсії або її перерахунку, зарахуванні до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, порушення строків і заниження розмірів пенсії може бути оскаржено до вищих органів або до суду.

Водночас, суд не може підміняти державний орган, приймати замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до статті 63 Закону № 2262-XII перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку.

Згідно із пунктом 1.5 розділу І постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846, заява про перерахунок пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Форма заяви міститься в додатку 3 вказаної постанови.

Як встановлено судом першої інстанції і дана обставина не була спростована позивачем, останній не звертався до Головного управління ПФУ в м. Києві із відповідною заявою про перерахунок пенсії.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, заявлені позивачем позовні вимоги про зобов`язання Головне управління ПФУ в м. Києві перерахувати і виплачувати позивачу пенсійне забезпечення за основними складовими пенсійного забезпечення з надбавками та підвищеннями за особливі заслуги перед Україною у сумі 18 025 (вісімнадцять тисяч двадцять п`ять) грн., а також донарахувати та виплатити позивачу 11 5218 (сто п`ятнадцять тисяч двісті вісімнадцять) грн., недоплачених за період з квітня по грудень 2018 року за основними складовими пенсійного забезпечення з надбавками та підвищенням є передчасними, оскільки з відповідною заяву до пенсійного органу позивач не звертався, а відповідач будь-яких рішень , у т.ч. і щодо відмови, не приймав.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією та Законами України.

У відповідності до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В ході розгляду справи як судом першої інстанції, так і апеляційним адміністративним судом не встановлено порушення прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 з боку відповідачів, а тому підстави для їх поновлення шляхом задоволення позовних вимог відсутні.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Пилипенко О.Є.

Повний текст виготовлено: 05 червня 2019 року.