Справа № 520/9109/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 р.Справа № 520/9109/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., м. Харків, повний текст складено 25.02.19 року по справі № 520/9109/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Харківській області про скасування постанови про накладення штрафу від 05.10.2018 № ХК1669/289/АВ/П/ТД-ФС,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2018р. прийнято позов до розгляду та призначено справу до судового розгляду у загальному позовному провадженні. Протокольною ухвалою від 05.12.2018р. продовжено підготовче судове засідання на 30 календарних днів. 17.01.2019р. протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.02.2019р. У зв`язку із надходженням 12.02.2019р. клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибуття останнього у судове засідання, судом відкладено розгляд справи по суті на 18.02.2019р.

Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про скасування постанови Головного управління Держпраці у Харківській області №ХК1669/289/АВ/П/ТД-ФС від 05.10.2018р.

Підставами позову є доводи про те, що в акті інспекційного відвідування владний суб`єкт виклав вигадані та надумані судження про вчинення особою порушення закону (допущення осіб до роботи без укладання трудових договорів), котрі є наслідком перекручення та спотворення обставин фактичної дійсності.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2019р. адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу від 05.10.2018 № ХК1669/289/АВ/П/ТД-ФС .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головним управлінням Держпраці у Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що що оскаржуване рішення Харківського окружного адміністративного суду прийняте з порушенням норм матеріального права, судом не в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому рішення підлягає скасуванню. Вказує, що посилання суду першої інстанції на 2 сторінці рішення від 18 лютого 2019 року на «правовідносини з приводу реалізації органами управління контролю за діяльністю суб`єктів господарювання у сфері охорони праці» с безпідставним, оскільки положення частини першої статті 259 КЗпП України унормовує діяльність центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, як і в свою чергу Порядок №295. Головне управління Держпраці у Харківській області зазначає, що інспекційне відвідування було проведено на підставі підпункту 3 пункту 5 за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятими за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел не заборонених законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1,2, 4-7 цього пункту га наказу 01.01-07/1246 від 30.08.2018 року. Головне управління Держпраці у Харківській області звертає увагу колегії суддів, на той факт, що гр. ОСОБА_2 . га ОСОБА_3 зазначили, що ФОП ОСОБА_1 були перераховані грошові кошти на їх особистий рахунок - заробітна плата. Також зазначає, що в порушення вимог частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України ФОП ОСОБА_1 чотири працівника були допущені до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, га повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України такі працівники: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Вищезазначені порушення знайшли своє відображення у акті інспекційного відвідування від "04" вересня 201 8 року № ХК1 669/289/АВ. Також зазначає, що не врахування відеозапису інспекційного відвідування, під час винесення рішення по даній справі, є безпідставним. Головне управління Держпраці у Харківській області як і наголошувало під час судового засідання, заперечуючи проти задоволення клопотання представника позивача про допит свідка ФОП ОСОБА_9 так і по теперішній час наголошує, що ФОП ОСОБА_9 жодного відношення до інспекційного відвідування та і взагалі до справи №520/9109/18 немає. Враховуючи вищезазначене просить касувати повністю рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2019 року по справі №520/9109/18 за позовом ФОН ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області. Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Від ФОП ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідач не довів належними та допустимих доказами фактів, які було покладено в основу оскаржуваної Постанови від 05.10.18р. №ХК1669/289/АВ/П/ТД-ФС, а рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 18.02.19р. по справі №520/9109/18 прийнято при повному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм як матеріального, так і процесуального права. Просить залишили апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи .

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 31.08.2018р. по 04.09.2018р. відповідачем, ГУ Держпраці у Харківській області було проведено захід державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 з питання дотримання законодавства про найману працю.

Результати проведеного заходу оформлені актом від 04.09.2018р. №ХК1669/289/АВ (далі за текстом - Акт).

У тексті Акту відображені судження владного суб`єкта про порушення підприємцем ч.ч.1, 3 ст.24 Кодексу законів про працю України, а саме: допуск до роботи 4 найманих працівників без укладання письмових трудових договорів та без повідомлення органів ДФС України про прийняття фізичних осіб - громадян на роботу.

05.10.2018р. з посиланням на Акт владний суб`єкт, ГУ Держпраці у Харківській області видав постанову №ХК1669/289/АВ/П/ТД-ФС про застосування штрафу у розмірі 446.760,00грн.

Перевіряючи відповідність закону оскаржених рішень владного суб`єкта, суд зазначає, що правовідносини з приводу реалізації органами управління контролю за діяльністю суб`єктів господарювання у сфері охорони праці унормовані, насамперед, приписами ст.259 Кодексу законів про працю України, ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (затверджено постановою КМУ від 26.04.2017р. №295; далі за текстом - Порядок контролю №295), Порядку здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю (затверджено постановою КМУ від 26.04.2017р. №295; далі за текстом - Порядок нагляду №295), Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (затверджений постановою КМУ від 17.07.2013р. №509; далі за текстом - Порядок про штрафи №509).

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для здійснення громадянами права на працю. Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю є важливими способами захисту трудових прав працівників, гарантією забезпечення законності в трудових відносинах.

Згідно з частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з підпунктом 6 пункту 4 зазначеного Положення, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 цього Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Порядок здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю затверджений постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017.

Пунктом 2 вказаного Порядку встановлено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Згідно з пунктом 11 цього Порядку інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право: 1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; 2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги; 3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення; 4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів; 5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування; 6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки; 7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

Пунктами 19, 20 зазначеного Порядку передбачено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

В свою чергу, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затверджено Постановою КМУ від 26.04.2017 №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до п. 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань або невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України від 05 квітня 2007 року №877-ІV "Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема Законом України від 8 вересня 2004 року №1985-ІV "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі" та Законом України від 08.09.2004 №1986 "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці №129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві".

Згідно з частиною п`ятою статті 2 Закону №877 такий державний нагляд (контроль) здійснюється у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, із забезпеченням дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 1, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Так, Закон №877 містить вичерпний перелік норм дотримання яких зобов`язані забезпечити Держпраці та його територіальні органи при здійсненні державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення.

Правова позиція, щодо розмежування дії норм Закону №877 та Порядку №295, знайшла своє відображення в рішенні Касаційного адміністративного суду в складі Верховного суду від 22.03.2018 по справі № 697/2073/17.

Колегія суддів зазначає, що загальні правила застосування відповідальності до суб`єкта господарювання встановлені частиною 1 ст. 265 КЗпП України, згідно якої посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством у випадку, якщо вони винні у порушенні законодавства про працю. Вина є одним з елементів суб`єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Згідно з ч.1 ст. 1 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст.24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 ЦК України, згідно частини першої якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться. Водночас відповідно до пункту "а" частини третьої статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.03.2019 р. по справі №802/2066/16-а.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

У розумінні ст.1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» працівник - фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Відповідно до ч.1 ст.24 Цивільного кодексу України фізичною особою є людина як учасник суспільних відносин.

Документи, котрі посвідчують особу людини як учасника суспільних відносин, перелічені законодавцем у Законі України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Однак, у складеному владним суб`єктом акті державного нагляду (контролю) згадка про відомості документів фізичної особи - громадянина взагалі відсутні.

При цьому, суд зважає, що відповідно до ч.10 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» посадові особи органу державного нагляду (контролю) з метою з`ясування обставин, які мають значення для повноти проведення заходу, здійснюють у межах повноважень, передбачених законом, огляд територій або приміщень, які використовуються для провадження господарської діяльності, а також будь-яких документів чи предметів, якщо це передбачено законом.

Згідно з ч.1 ст.8 названого закону орган державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду (контролю) має право, зокрема, одержувати пояснення, довідки, документи, матеріали, відомості з питань, що виникають під час державного нагляду (контролю).

За приписами Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України є власністю Держави Україна, а відтак, суд не знаходить перешкод для здійснення владним суб`єктом документальної фіксації реквізитів документу, котрий посвідчує особу конкретного громадянина.

Окремо суд бере до уваги, що за змістом ст.ст.21 і 23 КЗпП України владний суб`єкт для доведення факту існування трудових відносин повинен чітко ідентифікувати не лише особу робітника, але й предмет праці, тобто виконувану найманим працівником роботу за параметрами тривалості зносин, часу початку та завершення, місця знаходження тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, акту перевірки, постанови постанову №ХК1669/289/АВ/П/ТД-ФС від 05.10.2018р. керуючись ст. 259 КЗпП України, ст. 53 Закону України "Про зайнятість населення", ч.3 ст. 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", п.8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013року № 509, та на підставі абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП України до позивача застосовані штрафні санкції у розмірі 446 760 грн. за те, що ФОП ОСОБА_1 в порушення вимог ч.3 ст. 24 Кодексу законів про працю ФОП ОСОБА_1 4 працівники були допущені до роботи без укладення трудового договору, а саме: 1. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2. ОСОБА_2 ; 3. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 4. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В якості доказової бази для висновків Акту інспекційного відвідування, в ньому міститься посилання на пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Колегія суддів зазначає, що для того, щоб встановити факт трудових відносин необхідно встановити сам факт виконання будь якої роботи працівників на підприємстві чи у приватної особи підприємця. Тобто факт виконання певного кола обов`язків.

Колегія суддів зазначає, що в поясненнях ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зазначено про те, що вони мають трудові відносини з ФОП ОСОБА_1 та TOB «Автотранс плюс» з 18.12.17р. по 02.07.18р. та працювали у зазначеній термін на посаді диспетчера на автостанції Печеніги. (а.с. 48).

При цьому, в поясненнях не вказано з ким саме зазначені особи мали трудові відносини : з TOB «Автотранс плюс», чи ФОП ОСОБА_1 , чи працювали вони у зазначених в поясненнях осіб за сумісництвом.

Виходячи з даних, зазначених в трудовій книжці ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , копії яких містяться в матеріалах справи, зазначені особи працювали з грудня 2017 року по липень 2018 року у TOB «Східавтотранс плюс» (а.с. 69-71).

ФОП ОСОБА_1 заперечує наявність трудових відносин з зазначеними особами та взагалі не мала структурного підрозділу на Автостанції Печеніги за адресою: 62801, Харківська область, Печеніги, вул . Харківська, 125.

Стосовно гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_2 суд зазначає, що згідно з договором №02/18 від 15.02.2018р. (а.с.29) продаж квитків на проїзд здійснюється від імені ТОВ «Східавтотранс плюс».

З матеріалів справи не вбачається, які саме обов`язки у ФОП ОСОБА_1 виконували зазначені особи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, відповідач вважає, що ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 займалися реалізацією квитків на право проїзду автотранспортом від імені ФОП ОСОБА_1. При цьому здійснювали це на автостанції.

З метою отримання послуг та виконання робіт, пов`язаних з відправленням і прибуттям автобусів і пасажирів автобусних маршрутів згідно з затвердженими розкладами рухи на автостанціях м. Харкова та Харківської області, ФОП ОСОБА_1 було укладено:

- договір №51/17 від 21.12.17р. про продаж квитків і надання послуг на автостанціях з Публічним акціонерним товариством «Харківське підприємство автобусних станцій» (код СДРПОУ 03115293);

- договір №02/18 від 15.02.18р. про продаж квитків і надання послуг на автостанціях з TOB «Східавтотранс плюс» .

Як вбачається з договорів між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Східавтотранс плюс» і ПАТ " Харківське підприємство автобусних станцій" продаж квитків здійснювався юридичною особою (автобусною станцією), а не ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Факт реалізації квитків поза межами автостанції та не через автостанцію не вставлений.

Відтак, факт існування трудових відносин між позивачем з однієї сторони у якості роботодавця та гр. ОСОБА_3 і гр. ОСОБА_2 з іншої сторони у якості найманих працівників є недоведеним.

Що стосується посилання в Акті інспекційного відвідування та постанові про накладення штрафу на факт перерахування грошових коштів ОСОБА_1 на картку Приватбанку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

ФОП ОСОБА_1 даний факт пояснює наявністю договорів займу (позики).

Проте, за відсутністю факту виконання будь яких трудових обов`язків, на які посилається відповідач, перерахунок цих коштів на рахунки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 жодним чином не впливає на вирішення справи по суті.

Щодо доводів відповідача відносно ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.

З пояснень, які містяться в матеріалах справи (а.с 42) і надані начебто ОСОБА_7 належним чином не встановлено особу, яка надавала дані пояснення, відсутні будь які паспортні дані, місто прописки (проживання) не зазначені. Дані пояснення містять контактний номер телефону, дату народження та та адресу без зазначення вулиці (Сахновщанський район, с. Сугарівське) . Також в поясненнях зазначено, що особа ОСОБА_7 має офіційні трудові відносини.

Допитаний в суді першої інстанції свідок, ОСОБА_9 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання (реєстрації) АДРЕСА_5 ) працює фізичною особою підприємцем), заявив що зазначений в поясненнях контактний номер телефону належить йому і що пояснення відбиралися у нього.

ФОП ОСОБА_9 підтвердив, що є суб`єктом підприємницької діяльності, який здійснює перевезення пасажирів на підставі наявної в нього ліцензії. Між ФОП ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договори оренди транспортного засобу з екіпажем від 15.08.18р., за якими ФОП ОСОБА_9 передає ФОП ОСОБА_1 в тимчасове платне користування автомобіль, а також бере на себе зобов`язання забезпечити своїми силами його керування та технічну експлуатацію.

Саме в рамках договору оренди транспортного засобу з екіпажем від 15.08.18р. ФОП ОСОБА_9 здійснював виконання рейсу на маршруті ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_9

Тобто між позивачем, ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_9 наявні господарські правовідносини.

Також ФОП ОСОБА_9 підтвердив той факт, що опитаний інспектором ОСОБА_20 водій ОСОБА_18 , станом на 04.09.18р. перебував з ФОП ОСОБА_9 у трудових відносинах.

Показання цього свідка узгоджуються з оглянутими судом відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що факт існування трудових відносин між позивачем з однієї сторони у якості роботодавця та ОСОБА_9 і ОСОБА_8 з іншої сторони у якості найманих працівників слід визнати недоведеним.

Стосовно пояснень наданих ОСОБА_8 , колегія суддів не приймає їх як доказ по справі, оскільки дані пояснення не підписані.

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник відповідача посилався, на відеозапис проведення інспекційного відвідування, як на доказ наявності трудових відносин між ОСОБА_8 та ФОП ОСОБА_1 , який як зазначено вище від підпису пояснень відмовився.

З урахуванням вищезазначеного, суд апеляційної інстанції критично розцінює надані пояснення на надані відповідачем докази на підтвердження факту наявності трудових відносин ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з ФОП ОСОБА_1.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не правомірно не прийнято, як доказ відеозапис проведення інспекційного відвідування, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.8 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду у сфері господарської діяльності» органи державного нагляду (контролю) та суб`єкти господарювання мають право фіксувати процес здійснення планового або позапланового заходу чи кожну окрему дію засобами аудіо- та відеотехніки, не перешкоджаючи здійсненню такого заходу.

Втім, складений владним суб`єктом Акт заходу державного нагляду (контролю) не містить зазначення жодних ідентифікуючих ознак пристрою відео фіксації, на який здійснювався запис перебігу подій.

А текст оскарженого рішення засвідчує, що при накладенні штрафу владним суб`єктом матеріали відеофіксації до уваги не приймались.

Проте з огляду на відсутність ідентифікуючих ознак технічного пристрою зйомки, а також на відсутність безперервності процесу зйомки не можуть бути взяті до уваги як належні, допустимі, достовірні та достатні докази по справі.

Що стосується посилань відповідача в апеляційній скарзі на ненадання ФОП ОСОБА_1 документів для проведення інспекційного відвідування, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пояснень позивача наданих в відзиві на апеляційну скаргу, до та під час проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 не отримувала вимоги про надання документів.

Про факт проведення інспекційного відвідування та відповідно про зміст Акту, ФОП ОСОБА_1 дізналась лише після проведення її представником ознайомлення з матеріалами справи в Головному Управлінні Держпраці у Харківській області 26.09.18р.

Зворотне відповідачем не доведено. Докази направлення на отримання позивачем вимоги про надання документів матеріали справи не містять.

Враховуючи вищенаведене, доводи відповідача щодо правомірності постанови Головного управління Держпраці у Харківській області №ХК1669/289/АВ/П/ТД-ФС від 05.10.2018р. є помилковими.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2019 року по справі № 520/9109/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 03.06.2019 року