Справа № 280/2177/19
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

30 травня 2019 року Справа № 280/2177/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити пенні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2019 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (далі - відповідач, Правобережне ОУПФУ м.Запоріжжя), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати пенсійних виплат за віком позивачу за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року;

- зобов`язати відповідача виплатити заборгованість по пенсії за віком в сумі 104744,26 грн., що виникла з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року позивачу, шляхом перерахування коштів на пенсійний поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», МФО 313947.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебуває на пенсійному обліку в Правобережному ОУПФУ м.Запоріжжя. Вказує, що відповідачем з невідомих причин припинив виплату пенсії з підстав, не передбачених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та з 01 грудня 2018 виплату пенсії поновлено, виплата заборгованості за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року у розмірі 104744,26 грн. буде виплачуватись на умовах окремного порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки вони порушують його конституційне право на пенсійне забезпечення. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 11 травня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

30 травня 2019 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов (вх.№22075), в якому зокрема, посилається на приписи Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постанови КМУ № 365 від 08 червня 2016 року та зауважує, що пенсія позивачу за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року нарахована позивачу у сумі 104744,26 грн. Вказує, що підставою для припинення виплати пенсії стало не підтвердження фактичного місця проживання позивача за адресою, вказаною у довідці ВПО за даними обміну інформації з управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому район. Оскільки 06 листопада 2018 року позивач звернулась до управління із заявою встановленого зразка на поновлення виплати пенсії, то за результатами проведеної управління праці та соціального захисту населення перевірки фактичного місця проживання за вказаною у довідці ВПО адресою: АДРЕСА_4 складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, згідно якого підтвердився факт проживання позивача за вказаною адресою та з листопада 2018 року їй поновлено виплату пенсії. Зазначає, що нарахована, але не виплачена сума пенсії у розмірі 104744,26 грн. буде виплачена на умовах окремного порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365» від 25 квітня 2018 року № 335. З урахуванням вищезазначеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Частиною 3 ст. 263 КАС України встановлено, що у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Частиною 2 ст. 263 КАС України визначено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.4 ст.243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Повний текст судового рішення складено та підписано урахуванням вищезазначених норм.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 , дата видачі 22 червня 1998 року.

Позивач перебуває на обліку в Правобережному ОУПФУ м.Запоріжжя як внутрішньо переміщена особа згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та довідки № від 18 березня 2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Зареєстрованим місцем проживання позивача є: АДРЕСА_3 , проте фактичним місцем проживання є: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою № від 18 березня 2016 року.

Так, судом встановлено, що з 01 квітня 2017 виплата пенсії позивачу припинена на підставі рішення районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам м.Запоріжжя від 05 квітня 2017 року, оформленого у вигляді протоколу за № 23 - факт проживання внутрішньо переміщеної особи не підтверджено, про що свідчать акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

06 листопада 2018 року позивач звернулась до Правобережного ОУПФУ м.Запоріжжя із заявою встановленого зразка на поновлення виплати пенсії.

З грудня 2018 року виплата пенсії була відновлена на підставі рішення районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам м.Запоріжжя від 14 листопада 2018 року, оформленого у вигляді протоколу за №76.

09 квітня 2019 року позивач звернулась до Правобережного ОУПФУ м.Запоріжжя із заявою про пояснення причин не виплати їй заборгованості по пенсії за період з квітня 2017 року по листопад 2018 року включено.

Листом Правобережного ОУПФУ м.Запоріжжя від 23 квітня 2019 року № 133/В-9 позивачу повідомлено, що соціальні виплати в розмірі 104744,26 грн. будуть виплачуватись на умовах окремного порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365» від 25 квітня 2018 року № 335.

Позивач не погодившись з діями відповідача щодо невиплати пенсії за період з квітня 2017 по листопад 2018 року включино, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За приписами ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 46 Конституція України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений на розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

З наданого до матеріалів адміністративної справи відзиву судом встановлено, що на підставу припинення здійснення позивачу пенсійних виплат територіальний орган Пенсійного фонду посилається на приписи Постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365.

Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

З наданого до матеріалів адміністративної справи листа Правобережного ОУПФУ м.Запоріжжя від 23 квітня 2019 року № 133/В-9 встановлено, що виплата пенсії позивачу припинялась у зв`язку з проведенням верифікації внутрішньо переміщених осіб.

Водночас, ст. 49 Закону № 1058-IV такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Судом встановлено, що довідка № від 18 березня 2016 року про взяття позивача на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, є дійсною, доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на пріоритетність застосування вимоги ст.49 Закону № 1058-IV, а тому доводи відповідача щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів є безпідставними.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року по справі 805/402/18 (провадження № 11-644асі18).

Звідси, суд враховує при ухваленні рішення у цій справі правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18 (провадження №11-644асі18).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1,2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Зі змісту листа Правобережного ОУПФУ м.Запоріжжя від 23 квітня 2019 року №133/В-9 вбачається, що залишок нарахованої та невиплаченої пенсії в сумі - 104744,26 грн. буде виплачуватися на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На теперішній час окремий порядок не визначений.

Під час розгляду справи статус позивача, як пенсіонера, та правильність нарахування розміру пенсії відповідачем не оспорюється. При цьому, припинення виплати пенсій відбулось всупереч чинного законодавства, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати з вини відповідача належну йому пенсію за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року.

Беручи до уваги вищезазначене, для відновлення порушених прав позивача суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року та зобов`язання останнього поновити виплату пенсії позивачу з 01 квітня 2017 року та виплатити заборгованість за період 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року у розмірі 104744,26 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо вимог про негайну виплату пенсії в межах одного місяця після проголошення судового рішення, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за місяць.

В даному випадку суд не присуджує (стягує) виплату пенсії, а вирішує питання про право позивача на отримання пенсії та зобов`язує відповідача на вчинення певних дій, а тому відмовляє у цій частині позовних вимог.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено факт сплати судового збору в розмірі 768,40 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 06 травня 2019 року №0.0..1.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (69076, м.Запоріжжя, вул. Запорозького козацтва, буд. 25-А; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити пенні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя щодо невиплати пенсійних виплат за віком ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року.

Зобов`язати Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя виплатити заборгованість по пенсії за віком в сумі 104744,26 грн., що виникла з 01 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року ОСОБА_1 , шляхом перерахування коштів на пенсійний поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», МФО 313947.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 30 травня 2019 року.

Суддя М.С. Лазаренко