Справа № 826/16921/16
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Андрієнко Н.А., за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача та третьої особи Молодницької І.П., за участі перекладача Лук`яненко О.М., Абдіразак Мохамуд Абділлахі, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що діє в інтересах гр. Сомалі ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Сомалі ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

31.10.2016 громадянин Сомалі ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 05.10.2016 №495-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він звернувся до відповідача про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки він був змушений покинути країну свого походження через об`єктивні обставини, які викликають в нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 5.02.2019 у задоволені позовних вимог відмовлено.

Приймаючі рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено наявність небезпеки його життю в Сомалі та побоювання за своє життя через переслідування членами партії «Аль-Шабаб», зазначені обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

ОСОБА_1 , що діє в інтересах громадянина громадянин Сомалі ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянтом зазначено, що ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими. Позивач надав усі відомості, які він мав в своєму розпорядженні. Для визначення статусу біженця не має необхідності встановлювати причинно-наслідковий зв`язок між насиллям та порушенням прав людини і особистою загрозою для життя шукача притулку.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу щодо необґрунтованості апеляційної скарги та правильності висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача, позивач за допомогою перекладачів, підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача та третьої особи заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з оглядку на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач 25.06.2015 прибув до України з території третьої безпечної країни - Російської Федерації.

До 25.08.2015р. перебував на території України нелегально, без документів, що посвідчують особу.

25.08.2015 позивач звернувся до Державною міграційної служби України зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.32).

Згідно поданих анкет позивач пояснив, що він залишив країну громадянської незалежності через наступні політичні причини, а саме: позивач відмовився у співпраці з терористичним угрупуванням «Аль-Шабаб», що давно планував виїхати з Сомалі ще до політичної ситуації, що члени угрупування «Аль-Шабаб» навідалися до нього на роботу та додому, та повідомили, що він повинен співпрацювати з ними, після чого позивач залишив Сомалі .

22.04.2016 та 30.05.2016 з позивачем були проведені співбесіди, які оформлені протоколами (а.с.58, 66).

19.08.2016 головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.76).

Рішенням Державної міграційної служби України від 05.10.2016р. №495-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи №2015 KYIV 0250, відмовлено громадянину Сомалі ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.73).

Вказані обставини підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон № 3671) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 визначені поняття:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 5 Закону № 3671 встановлений порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, частиною 2 статті 5 Закону № 3671 визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 4 статті 5 Закону № 3671 передбачено, що особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 6 цієї ж статті встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Стаття 6 Закону № 3671 передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Стаття 7 вказаного Закону№ 3671 визначає порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 8 цього Закону№ 3671 встановлює порядок попереднього розгляду заяв.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671 передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону № 3671 спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного Комісара ООН (УВКБ), яке є допоміжним органом Генеральної Асамблеї ООН, розроблено з метою забезпечення міжнародного захисту біженців та здійснення нагляду за дотриманням їх прав та основних свобод відповідно до норм міжнародного права тематичні рекомендації «Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців».

Згідно пунктів 45, 66, вказаного документа, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктом 195 передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З матеріалів справи вбачається, що з інформації, наданої позивачем, не вбачається підстав вважати, що він переслідувався в Сомалі за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивач повідомляв, що залишив Сомалі в 2014 року, в червні 2015 року перетнув кордон з Україною, у випадку повернення на Батьківщину йому нічого не загрожу, що він хоче кращого, політичною діяльністю не займався. Вказане підтверджено протоколами співбесід.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що позивач на Батьківщині переслідувався за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності політичних переконань, що був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля чи приймав активну участь у політичному житті країни.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що підставою для виїзду позивача з країни погодження стало загальне нестабільне становище та політична криза на території країни громадянської належності, а не загроза зазнати переслідувань. Зазначений висновок підтверджується і самим позивачем.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем доведено правомірність прийнятого ним рішення, з чим погоджується суд апеляційної інстанції. Спірне рішення є правомірним, оскільки заява позивача є очевидно необґрунтованою, у заявника відсутні умови надання йому статусу, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Матеріалами справи підтверджено дотримання відповідачем процедури проведення з позивачем попереднього розгляду заяви, співбесіда проводилась за участю перекладача, підписувалась позивачем особисто. Спірне рішення прийнято в межах повноважень та у спосіб визначений Законом, відповідно до положень ст.8 Закону № 3671.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми закону, встановлені та підтверджені належними та допустимими доказами обставини, пояснення позивача, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на Батьківщині , а звернення до органів ДМС мало на меті лише легалізацію перебування позивача на території України.

Дана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 15.05.2019 року у справі №815/3610/16.

Згідно ч.1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що всі наведені доводи апелянта є такими, що не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Повне судове рішення виготовлено 03.06.2019 р.

Керуючись ст. 229, 242, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що діє в інтересах гр. Сомалі ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 р. - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Сомалі ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель