Справа № 620/843/19
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2019 року Чернігів Справа № 620/843/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Житняк Л.О.,

за участі секретаря Демусенко А.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Центрального міжрегіонального управління питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, в якому просить:

- визнати право позивача на грошову компенсацію при звільненні за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері за 10 календарних днів 2017 року та за 10 календарних днів 2018 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері за ст.24 Закону України "Про відпустки" при звільненні;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку за 10 календарних днів 2017 року та за 10 календарних днів 2018 року, як одинокій матері та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою суду від 01.04.2019 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та проведенням судового засідання. Ухвалою суду від 27.05.2019 позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання права на грошову компенсацію, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про визнання права на грошову компенсацію при звільненні за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері за 10 календарних днів 2017 року та за 10 календарних днів 2018 року залишено без розгляду у зв`язку з надходженням від позивача заяви про залишення без розгляду позовних вимог в цій частині.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні позивачу було виплачено тільки компенсацію за 15 календарних днів щорічної відпустки за період з 01.11.2017 по 27.06.2018. Проте, окрім зазначеної компенсації позивач ще має право на компенсацію за відпустку, як одинока матір, що передбачена ст.19 Закону України "Про відпустки", 10 днів за 2017 рік та 10 днів за 2018 рік. Компенсація за невикористану додаткову відпустку виплачується тільки при звільненні у відповідності до вимог ст.24 Закону України "Про відпустки". Остання при звільненні виплачена позивачу не була, що свідчить про протиправність дій відповідача та має наслідком звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явився. Надав заяву, в якій розгляд справи просив провести без його участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив, проте 22.04.2019 надав відзив на позов, в якому у задоволенні вимог позивача просив відмовити, мотивуючи це тим, що у свідоцтві про народження дитини є запис про батька. Крім того зазначив, що позивач під час служби не зверталась і не надавала жодних документів, які б підтверджували статус одинокої матері. З цих підстав, на його думку, вимоги про визнання протиправною відмову виплатити їй компенсацію за невикористану відпустку не можуть визнаватися обгрнутованими.

Фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства не здійснювалось.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

ОСОБА_1 проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України з моменту прийняття присяги курсантом під час навчання і до моменту звільнення 30.12.2016 з Управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області та направлена для подальшого проходження служби до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, у зв`язку з реалізацією постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 №348 "Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції" (зі змінами) (далі - Постанова №348).

Відповідно до зазначеної Постанови №348, міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, що утворюються згідно з п.2 цієї Постанови №348 (Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, є правонаступниками територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються.

З 01.01.2017 ОСОБА_1 призначена на посаду інспектора Новгород- Сіверського районного сектору з питань пробації Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації, згідно наказу від 03.01.2017 №7/ОС-17.

02.01.2017 за наказом Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 02.01.2017 №9/ОС-17, їй була продовжена відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до наказу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 28.08.2017 №453/ОС приступила до служби та 30.10.2017 звільнення зі служби за п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" , цим же наказом №550ЮС-17 була призначена на посаду службовця інспектора Новозаводського районного сектору Чернігівського міського відділу з питань пробації Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Остаточно трудові відносини між відповідачем та позивачем було припинено наказом Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 18.06.2018 №189/ОС-18, у зв`язку зі скороченням та переведенням до іншої юридичної особи Державної установи "Центра пробації".

При звільненні позивачу було виплачено тільки компенсацію за 15 календарних днів щорічної відпустки за період з 01.11.2017 по 27.06.2018, що підтверджується довідкою від 09.08.2018 № 4.1.-7864, втім, позивач вважала, що має право на компенсацію за відпустку, як одинока матір, що передбачена ст.19 Закону України "Про відпустки", 10 днів за 2017 рік та 10 днів за 2018 рік, внаслідок чого 31.05.2018 позивач особисто звернулась до відповідача із заявою про виплату компенсації за відпустку, як одинока матері з доданим витягом (а.с.85). Також 11.09.2018 позивач в особі адвоката звернулась до відповідача із запитом щодо обрахунку та виплати компенсації передбаченої ст.24 Закону України "Про відпустки". До запиту було долучено підтверджуючий документ, а саме витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, коли батько записаний зі слів матері а прізвище дитині відповідає прізвищу матері (а.с.29).

Відповіддю від 21.09.2018 №4.1-9033, відповідач відмовив у виплаті зазначеної компенсації, внаслідок чого позивач звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду. Рішенням від 11.01.2019 у справі №620/3692/18 у позові було відмовлено оскільки його було подано передчасно. При цьому суд встановив, що ОСОБА_1 на час звільнення була одинокою матір`ю, та вказав, що для вирішення цього питання в досудовому порядку позивачу необхідно подати до відповідача докази перебування на обліку. як одинокої матері.

Враховуючи наведене, 19.02.2019 адвокатом було направлене адвокатське звернення до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції документи на підтвердження, що ОСОБА_1 обліковувалась в Управлінні праці та соціального захисту населення Новозаводського району у м. Чернігові з 01.09.2014 по 22.05.2018 (день визнання батьківства). За цей період їй виплачувалась матеріальна допомога, що підтверджується листом від 05.02.2019 №03/1930.

Відповіддю від 01.03.2019 №З .З .-16/АЗ відповідач у задоволенні вирішити дане питання у добровільному порядку відмовився, зазначаючи, що він не визнає ОСОБА_1 одинокою матір`ю на підставі наданих йому документів.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зважає на наступне.

В силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до чинного законодавства, Держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України (ч.1 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч.2 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Відповідно до ч.5 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну полінію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань, а також Кодекс законів про працю України в тій частині, коли спеціальними нормами не врегульовані відносини спеціальними нормативно-правовими актами.

Так, згідно ч.2 ст.92 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейському надається також додаткова відпустка у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші відпустки відповідно до законодавства про відпустки.

Законом України "Про Національну поліцію" ч.10. ст.93 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 за №377/31829, яким затверджений Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України пп.2 п.22 розділу II Порядку передбачено, що за невикористані дні відпусток особам рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особам рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства , на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу І Порядку.

Пунктом 20 розділу І Порядку передбачено, що виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Положеннями статей 4, 6 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

За положеннями ч.1 ст.19 Закону України "Про відпустки" одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст.73 КЗпП України).

Дана норма кореспондується із положеннями ст.83 Кодексу законів про працю України та ст.24 Закону України "Про відпустки", якими визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Отже, порядок та умови проведення грошових виплат при звільненні особам рядового і начальницького складу та працівникам ДКВ України служби регулюються спеціальним законодавством.

Так, відповідно до положень п.5 ч.13 ст.10 Закону України "Про відпустки" одинокою матір`ю є матір, яка виховує дитину без батька.

Термін "одинока матір" на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

Судом встановлено, що згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Новозаводському районі у м.Чернігові ради від 07.11.2017 №1507/08 та листом від 26.04.2019 №12/6054 підтверджується те, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в зазначеному Управлінні та отримувала допомогу одиноким матерям згідно Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" на сина ОСОБА_8 .

Та обставина, що ОСОБА_1 мала статус одинокої матері на день звільнення, та мала даний статус у період перебування з відповідачем у службових (трудових) відносинах підтверджується також свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видане 12.09.2014, актовим записом №2230 зробленим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України від 18.10.2017.

Крім того, Рішенням суду від 11.01.2019 у справі №620/3692/18 було встановлено, що ОСОБА_1 на час звільнення була одинокою матір`ю, та вказано, що для вирішення цього питання в досудовому порядку позивачу необхідно подати до відповідача докази перебування на обліку. як одинокої матері.

В даному випадку, посилання відповідача щодо неповідомлення роботодавцю вказаних відомостей та відсутності належних доказів наявності у ОСОБА_1 одинокої матері суд до уваги не приймає, оскільки чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки та крім цього, судом було встановлено, що позивач 31.05.2018 та 18.02.2019 надавав відповідачу Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України від 18.10.2017 та довідки про облік позивача як одинокої матері, що є достатнім, на думку суду, для прийняття відповідачем рішення щодо виплати компенсації.

А отже, враховуючи наведене, суд вважає, що ОСОБА_1 , як одинока матір, мала передбачене Законом України "Про відпустки" право на отримання додаткової відпустки, а відтак має і передбачене ст.83 КЗпП України право на отримання компенсації за невикористані дні такої відпустки при звільненні.

Враховуючи наведене, суд визнає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку при звільненні.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні вказаних осіб (зокрема, затримку виплати ж грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Завдання судочинства досягаються шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України (КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

З наведено слідує, що належні позивачу кошти, які мали б бути виплачені позивачу при звільненні, але не виплачені, у позивача наявне право на отримання відшкодування за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку як одинокій матері у вигляді середнього заробітку за весь час затримки.

Відповідно до приписів ч.1 ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз`яснення цієї норми права надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Вказана правова позиція також висловлена і Верховним судом України у постанові від 21.01.2015 № 6-195цс14.

Проаналізувавши вищевказані норми законодавства та приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Розрахунок середнього заробітку проводиться за формулою, яка встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", тобто обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана дана виплата.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії належить задовольнити повністю.

Керуючись ст. ст. 139, 227, 229, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері за ст.24 Закону України "Про відпустки" при звільненні.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку за 10 календарних днів 2017 року та за 10 календарних днів 2018 року, як одинокій матері та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 );

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (вул.Воздвиженська, 2, м.Київ, 04071, ).

Повний текст рішення суду складено 04 червня 2019 року.

Суддя Л.О. Житняк