Справа № 400/526/19
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 р. № 400/526/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , пр-т. Соборний, АДРЕСА_1 10.23 АДРЕСА_2

до відповідача:Центрального об`єднаного Управління пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області , пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018

про:визнання протиправними та скасування розрахунків розміру поновленої пенсії, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Центрального об`єднаного Управління пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі - відповідач) з позовними вимогами :

- визнати протиправними та скасувати відповідні рохрахунки розміру поновленої пенсії позивачу, викладені в листах від 21.08.2018р. та від 08.02.2019р. з відповідними розрахунками поновлюваної пенсії;

- зобовязати відповідача провести поновлення позивачу виплати пенсії за вком з 23.10.2017р., у розмірі відповідно до ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. № 1058-IV (далі - Закон 1058), застосувавши показники середньої заробітної плати за три роки до дня звернення позивача до ПФУ у розмірі 3764,40грн., з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначив, що не погоджується з розрахунками відповідача про нарахування їй пенсії, вважає їх неправомірними та помилковими. При розрахунку пенсії відповідач не врахував показник середньої заробітної плати в розмірі 3764,40грн., не виконав перерахунку відповідно до вимог діючого законодавства та щоквартального підвищення розміру пенсії, а також не проведено індексації та компенсації втрати частини доходів відповідно до чинного закоодавства. Частиною 2 ст.40 та ст.27 Закону 1058 визначено розмір та заробітну плату (дохід) для обчислення пенсії. Відповідач не вірно застосувчав показник 1650,43грн. замість 3764,40грн., що робить відповідний розрахунок незаконним.

Відповідач не погоджується з позовними вимогами та вказує у відзиві на позовну заяву, що управліням ПФУ поновлено позивачу пенсію з 23.10.2017р. відповідно до документів, наявних у пенсійній справі та в розмірі, що був визначений до моменту прийняття управлінням рішення про припинення виплати пенсії. Частина 2 ст.40 Закону 1058 затсосовується лише при призначенні пенсії. Осквільки позивачу пенсію було призначено ще з 02.11.2010р., то підстав для застосування ч.2 ст.40 Закону 1058 у відповідача не має.

У відповіді на відзив представник позивач вказав, що мінімальний розмір поновлюваної пенсії має бути більшим, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Оскільки позивач має загальний страховий стаж більше 25 років, то позивач має прво на пенсію за віокм більшу за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Дана норма була порушена відповідачем, що вбачається з наданого розрахунку, але жодного перерахунку, встановленого заоконом, відповідачем не було проведено.

Ухвалою суду від 27.02.2019р. провадження у справі відкрито за првилами спрощеного позовного проваження.

Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Відповідно до ч.1 ст. 263 КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 10.08.2016 року виїхала з України на постійне проживання до ОСОБА_2 , де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Після її виїзду за кордон виплата пенсії позивачу була припинена.

Пенсію в Україні позивач отримувала з 02.11.2010 року відповідно до Закону 1058.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018р. у справі № 814/1002/18 відповідача зобов`язано поновити виплату пенсії та виплатити пенсію з 23.10.2017р.

Відповідач листом від 21.08.2018р. № 435М-01 та листом від 08.02.2019р. № 20-М-01повідомив позивачу про поновлення виплати пенсії з 23ю10.2017р. відповідно до документів, наявних в пенсійній справі та в розмірі, що був визначений до моменту прийняття управлінням рішення припинення виплати пенсії.

Позивач вважає, що відповідач при поновленні пенсії, застосував не вірні показники, а саме застосував розмір пенсії 1650,43 на місяць, що є очевидною помилкою. Відповідач повинен був брати до уваги показник середньої заробітної плати у розмірі 3764,40грн. (показник середньої заробітної плати за три роки, що передує зверненню до відповідача).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 року № 1382-IV (далі - Закон України № 1382) встановлено, що особа має право на вільний вибір свого місця проживання, із збереженням усіх конституційних прав, зокрема права на отримання призначеної пенсії незалежно від місця.

Частина 2 ст. 2 Закону України № 1382 передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Приписами ст. 44, п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України № 1058 гарантовано закріплене у Конституції право на отримання пенсійного забезпечення громадянами України.

Виходячи з аналізу вище перелічених норм права суд приходить висновку, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні або відсутністю міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України та відповідно до Конституційних принципів держава повинна гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, що також передбачено ст. 46 Конституції України.

З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-р/п/2009 щодо неконституційності положень виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування".

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України № 1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України № 1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Виходячи з матеріалів справи, суд приходить до висновку, що пенсію позивачу було поновлено з 23.10.2017р. з показником середньої заробітної плати за 2009 рік, оскільки сама пенсія була призначена позивачу 02.11.2010р.

Таким чином відповідач виконав рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018р. у справі № 814/1002/18, яким його зобов`язано поновити виплату пенсії та виплатити пенсію з 23.10.2017р.

Частина 2 ст. 40 Закону № 1058 (зі змінами) вказано, що середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислюється за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Частиною 2 ст. 40 Закону № 1058 (в редакції чинній на момент призначення пенсії),передбачалось, що передбачалось, що для визначення заробітної плати, з якої розраховується розмір пенсії, береться середня заробітна плата (дохід) в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, за календарний пік, що передує року звернення за призначенням пенсії. При призначенні пенсії позивачу застосовувалась середня заробітна плата за 2009 рік, тобто за рік, що передує року звернення за призначенням пенсії.

З наступного слідує, що пенсія позивача розрахована відповідно до норм чинного законодавства, адже, ч. 2 ст. 40 Закону № 1058 застосовується лише при призначенні пенсії.

Оскільки, позивачу пенсію було поновлено, тому підстави для застосування ч. 2 ст. 40 Закону № 1058 у відповідач відсутні.

У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що дії управління є обґрунтованими і правомірними, а позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач довів суду правомірність своїх дій, тому з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 10.23, АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018, ) відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов