Справа № 480/282/19
Суддя: Донець Л.О.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 р.Справа № 480/282/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Донець Л.О.,

Суддів: Бенедик А.П. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2019 року (головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, повний текст складено 26.02.19 року) по справі № 480/282/19

за позовом ОСОБА_1

до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Божок Ольги Миколаївни

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Божок Ольги Миколаївни (далі по тексту - відповідач), в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 05.12.2018№ 44431180;

зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 03.12.2018 за реєстраційним номером 31512479, яку було подано позивачем та здійснити державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.01.2019 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним, необгрунтованим та ухваленим з неповнотою встановлення обставин справи. Вказує, що звернення до відповідача з заявою про державну реєстрацію прав на нерухоме майно було на підставі судового рішення - ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.11.2018 року по справі № 592/8957/18, відмова у такій реєстрації є протиправною, оскільки суперечить вимогам п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також зазначає, що у рішенні про відмову у державній реєстрації праа та їх обтяжень відповідачем вказано, що у поданих разом з заявою про реєстрацію документах зазначено, що право власності відчужено особою, яка внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності такої заборгованості понад три місці. Даний факт спростовує там, що ОСОБА_2 (особа, що внесена до Єдиного реєстру боржників) не обізнаний про відкриття такого виконавчого провадження, там більше про наявність заборгованостей. Також додає, що питання виплати аліментів урегульовано між сторонами мировою угодою, тому дана обставина є необгрунтованою, тому вважає, що застосування відповідачем п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми у справі №592/8957/18 від 13.11.2018 за позовом позивача до ОСОБА_2 про стягнення аліментів затверджено мирову угоду, укладену між позивачем та ОСОБА_2 , згідно з умовами якої, у зв`язку з досягнутими двохсторонніми домовленостями та рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради №133 від 20.03.2018 року про надання дозволу на укладення майнових угод за участі малолітніх та неповнолітніх, що проживають у місті Суми, ОСОБА_2 передає, а позивач, як представник неповнолітніх дітей приймає у власність неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рівних частинах нежиле приміщення, гараж літ. "Б" загальною площею 365,4кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . Після підписання мирової угоди власниками нежилого приміщення, гаражу літ. "Б" загальною площею 365,4кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 являються, у рівних частинах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2

03.12.2018 позивач, яка діяла в інтересах своїх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернулась до Управління «Центру надання адміністративних послуг у м. Суми» із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна (гараж літ. «Б» загальною площею 365,4кв.м) за адресою: АДРЕСА_2 . Разом із заявою про державну реєстрацію було подано ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми у справі №592/8957/18 від 13.11.2018.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки на момент звернення з заявою про державну реєстрацію права власності були наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно та заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, що підтверджується дослідженими доказами у справі, тому, оскаржуване рішення відповідає критеріям правомірності, визначених у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України. При вирішенні даної справи суд першої інстанції керувався безпосередньо Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження державного реєстратора та порядок їх реалізації у спірних правовідносинах визначаються, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

За правилами, встановленими частиною першою статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться у такому порядку:

прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

внесення записів до Державного реєстру прав;

видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку (частина третя статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з положеннями частини сьомої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку, що право власності на об`єкти нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється за заявою власника майна та доданими до неї правовстановлюючими документами, що підтверджують набуття права власності на відповідні об`єкти. При цьому, державний реєстратор, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав, зобов`язаний перевірити відповідність поданих документів вимогам законів та інших нормативно-правових актів, перевірити відсутність суперечностей між наявною в Державному реєстрі інформацією та поданими документами, встановити відсутність заборон та обмежень щодо об`єктів нерухомого майна.

Вичерпний перелік підстав для відмови у проведенні державної реєстрації визначений у частині першій статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зокрема, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Отже, пунктом 6, 7 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначена така підстава відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, як наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно та звернення із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Судом встановлено, що під час розгляду поданої заяви щодо відповідності вимог Закону №1952-IV відповідачем було проведено пошуки в державних реєстрах та виявлено, що в Державному реєстрі речових прав щодо нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2 , міститься запис про обтяження №17992749 внесений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої Ковпаківським відділом державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області 12.12.2016 в межах виконавчого провадження №50499222. Наявність виявленого обтяження є підставою для відмови, визначеної у п.6 п. 12 ч.1 ст. 24 Закону №1952-IV.

Заперечення щодо існування такого обтяження позивачем не спростовувались.

В свою чергу даним Законом №1952-IV також врегульовано окремі підстави для державної реєстрації права власності та інших речових прав, якими, згідно ч.1 ст.27 Закону №1952-IV є: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Матеріали справи підтверджують, що при розгляді заяви про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідачем виявлено, що ОСОБА_2 , який відчужує своє право власності на користь інших осіб, внесений до Єдиного реєстру боржників (номери виконавчих проваджень - 54504007, 56075151, 55793856, 57528730, 56454533).

Твердження апеляційної скарги, що підставою для внесення особи до такого Реєстру повинно бути виключно з підстав виконавчого провадження про стягнення аліментів та наявності заборгованості несплати понад три місяці є хибним, оскільки дана норма визначає відмову у проведенні такої реєстрації за наявності в реєстрі безпосередньо наявності обтяження та встановлено окремий порядок щодо боржників за виконавчим провадженням про стягнення аліментів.

З приводу відсутності обгрунтування у прийнятті рішення судом першої інстанції, то колегія суддів зазначає на таке.

Колегія суддів також вважає за необхідне застосувати позицію Європейського суду з прав людини, викладену у п.58 Рішення у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04, 10 лютого 2010 року) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Аналіз та дослідження матеріалів справи, всебічне і повне з`ясувавши всіх фактичні обставини дає право колегії суддів дійти висновку, що дії відповідача які полягають у відмові в проведенні державної реєстрації прав та їх обтяжень є правомірними та обгрунтованими, оскільки відповідачем встановлено наявність обтяження та внесення до Єдиного державного реєстру боржників особи, майно якої відчужується, що за своєю природою є об`єктивною підставою для відмови у проведенні такої реєстрації, відповідно до п.п. 6, 12 ч. 1 ст. 24 Закону №1952-IV.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З приводу доводів апеляційної скарги позивача про неправильне застосування судом першої інстанції п. 1 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то колегія суддів зазначає на таке.

Пунктом1 частиною 4 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Аналіз викладених вище норм дає змогу колегії суддів дійти до висновку про те, що дані виключення стосуються лише відмови у державній реєстрації за наявності зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно.

При цьому, п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виключень не містить.

Доводи апеляційної скарги про неотримання ОСОБА_2 відповідних процесуальних документів у виконавчому провадженні про стягнення з нього аліментів, не можуть спростовувати фактичну наявність вказаного виконавчого провадження ВП № 504990222 у Ковпаківському відділі Державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення - скасуванню.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2019 року по справі № 480/282/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.О. Донець
Судді А.П. Бенедик М.І. Гуцал
Повний текст постанови складено 31.05.2019 року