Справа № 826/8324/18
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8324/18 Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Андрієнко Н.А., за участі позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представників відповідача Самойлюк І.А., Колодій К.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

30.05.2018 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправним та скасування наказу голови комісії з припинення головного управління №104-к від 27.04.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій із скороченням штатів, поновлення її на вказаній посаді з 27.04.2018, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 28.04.2018, з допуском до негайного виконання рішення суду в частині її поновлення посаді та стягнення з відповідача на її користь заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона незаконно звільнена посада, оскільки їй не було запропоновано рівнозначну посаду, звільнено її без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації та відповідачем не враховано те, що вона є одинокою матір`ю, яка на момент звільнення мала дитину віком до чотирнадцяти років, що також є додатковою підставою визнання наказ про звільнення протиправним.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.02.2019 у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Приймаючі рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином після попередження позивача про наступне вивільнення пропонував наявні вакантні посади в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, що підтверджується копією попередження від 24.01.2018, проте позивач від усіх запропонованих посад відмовилась.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив про правильність висновків суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог, оскільки в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві відбулось скорочення чисельності працівників та зменшення кількості штатних посад.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, представники відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 01.08.2002 позивач обіймала посаду начальника відділу по нарахуванню та виплаті пенсій №4 управління по нарахуванню та виплаті пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, що підтверджено трудовою книжкою (т.1 а.с.20).

11.04.2017 наказом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №12-к позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади (т.1 а.с.23).

24.01.2018 наказом №3 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві оголошено конкурс на зайняття посад державної служби в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (т.1 а.с.62).

З переліком вакантних посад, а саме головного спеціаліста, провідного спеціаліста та спеціаліста, та зі штатним розписом у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві позивача було ознайомлено 24.01.2018 під підпис, що підтверджено листом відповідача від (т.1 а.с.71).

Крім того, цим же листом позивачу було повідомлено про умови проходження конкурсного відбору на будь-яку іншу посаду.

15.02.2018 відповідачем призначено конкурсний відбір на зайняття посад державної служби Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому позивач участі не приймала.

Наказом №104-к від 27.04.2018 позивача звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням посади, згідно п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 чт.87 закону України "Про державну службу" у зв`язку з реорганізацією в органах Пенсійного фонду України, яке відбулось відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 (т.1 а.с.16).

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 КЗпП України вказаний кодекс регулює відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору, зокрема пукнтом 4 передбачено розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до ч.4 статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Пункт 5 частини 1 статті 83 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» визначає, що державна служба припиняється: у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 88 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є: поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Матеріалами судової справи підтверджено, що в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві відбулось скорочення чисельності працівників та зменшення кількості штатних посад.

Вказана обставина не є спірною та підтверджена Постановою КМУ України від 29.03.2017 № 203, Положенням про управління з координації за виплатою пенсій ГУПФ України в м.Києві від 28.09.2016, Штатним розписом ГУ ПФ України в м.Києві на 2018 рік, розгорнутою структурою ГУ ПФ України в м.Києві від 05.10.2017, Положенням про управління з питань виплат пенсій ГУ ПФ України в м.Києві від 22.01.2018.

Крім того, підтверджено, що позивача про наступне вивільнення було попереджено та їй було запропоновані наявні вакантні посади в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, проте позивач від усіх запропонованих посад відмовилась, заяву про бажання зайняти будь яку наявну посаду позивач не подавала.

Вказані обставини апелянтом не заперечувались.

Отже, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача із займаною посади відбулось у відповідності до установленого законом порядку, оскільки відповідач після попередження позивача про наступне вивільнення запропонував їй наявні вакантні посади, а після відмови зайняти одну з наявних посад, прийняв спірних наказ про звільнення позивача із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади.

Доводи апелянта про те, що вона незаконно звільнена, тому що її письмові звернення до відповідача з вимогою про надання переліку наявних вакантних рівнозначних посад були залишені без відповіді, на думку колегії суддів не заслуговують уваги, оскільки як правильно було встановлено судом першої інстанції посада начальника відділу з питання виплати пенсій управління з питань виплат пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не є рівнозначною посаді, яку займав позивач до звільнення, тому, що відділ, який очолював позивач до реорганізації управління, забезпечував лише функції з виплати пенсій без додаткових функцій, які існують в новоствореному управлінні.

Відповідно до матеріалів справи, позивач була ознайомлена про умови проходження конкурсного відбору на будь-яку іншу посаду, зокрема категорії «В», проте участі в конкурсному відборі на зайняття посад державної служби Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не приймала.

Щодо доводів апелянта, що вона є одинокою матір`ю, яка на момент звільнення мала дитину віком до чотирнадцяти років, тому вона не могла бути звільнена із займаною посади, також колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки матеріалами справи спростовується такі доводи щодо самостійного утримання дитини.

Внаслідок вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, оскільки підстав для визнання наказу протиправним, правових підстав для поновлення позивача на посаді начальника операційного відділу з нарахування та виплати пенсій №4 управління з координації та контролю за виплатою пенсій, судом не встановлено. Решта позовних вимог щодо поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основних позовних вимог про протиправність спірного наказу про звільнення.

Згідно ч.1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що всі наведені доводи апелянта є такими, що не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Повне судове рішення виготовлено 03.06.2019 р.

Керуючись ст. 229, 242, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2019 р. - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель