Справа № 420/1127/19
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1127/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Бутенка А.В.,

за участю секретаря - Філімоненка А.О.,

за участю сторін:

представник позивача - Александрова Н.М. (за довіреністю),

представник відповідача - Жукова Т.О. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Укрекопром» (вул. Катаєва, 4 нежиле приміщення цокольного поверху №14, м. Одеса, 65012) до Головного управління ДФС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 23.11.2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

До суду надійшов адміністративний позов ТОВ «Науково-виробнича компанія «Укрекопром» до Головного управління ДФС в Одеській області, в якому просить суд:

- Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 23.11.2018 року № , яким встановлено порушення п. 44.1. ст. 44, п. 198.1., п. 198.3. ст. 198, п. 200.1., п 200.2. ст. 200, п. 201.10 ст. 201 ПКУ та застосовані штрафні санкції на підставі сг. 113 ПК України, шо призвело до збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 706 687,50 грн., з них за податковим зобов`язанням 471 125,00 грн. та за штрафними санкціями 235 562,00 грн.

- Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.11.2018 року № про встановлення порушення п.44.1 ст.44, п. 198.1 гі. 198.2 п. 198.3 ст.198, п.200.1 п.200.4 ст. 200 п. 201.10 ст. 201.10 ПКУ, що призвело до зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість за серпень 2017 року на 23 089,00 грн.

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Позивач не може погодитися із висновками зробленими посадовими особами контролюючого органу в Акті перевірки через їх безпідставність, необґрунтованість, необ`єктивність та невідповідність фактичним обставинам, первинним документам й вимогам законодавства України, а тому податкові повідомлення-рішення №, № від 23.11.2018 року є такими, що суперечать чинному законодавству та підлягають скасуванню повністю.

22.03.2019 року, від Відповідача надійшов відзив на позов (а.с. 174-182 т. 2). В обгрунтування зазначено, що висновки викладені в акті перевірки були зроблені за результатами проведення перевірки відповідно до яких не підтверджено реальність фактичного здійснення фінансово-господарських операцій ТОВ «Науково-виробнича компанія «Укрекопром» з контрагентами-постачальниками ТОВ «Агростандарт Юг», код за за період червень 2017 року, ТОВ «Логістік Сервіс Восток ЛТД», код за за період липень 2017 року, ТОВ «Транзіт-Сталь», код за за період серпень 2017 року, ТОВ «Маріуполь Промбуд», код за та ТОВ «Лайніт», код за за період грудень 2017 року з отримання товарів/послуг.

Таким чином, договори, акти виконаних робіт (послуг) та інші первинні документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку, а тому, з урахуванням вищевказаних фактів, порушення п.44.1 ст, 44, п. 198.1. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (із змінами та доповненнями), призвело до заниження податку на додану вартість, та підлягає сплаті до бюджету.

05.04.2019 року від Позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 238-241 т. 2), в якій Позивач наполягає на задоволнні позовних вимог.

Заяв чи клопотань від сторін до суду не надходило. Інші процесуальні дії судом не вчинялись.

Представник Позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача, заперечувала щодо задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві на позов.

Обставини справи.

Головним управлінням ДФС у Одеській області проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Науково-виробнича компанія «Укрекопром» (), з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість з контрагентами-постачальниками: ТОВ «Агростандарт Юг», код за за період червень 2017 року, ТОВ «Логістік Сервіс Восток ЛТД», код за за період липень 2017 року, ТОВ «Транзіт-Сталь», код за за період серпень 2017 року, ТОВ «Маріуполь Промбуд», код за та ТОВ «Лайніт», код за за період грудень 2017 року.

За результатами перевірки складено Акт № 2428/15-32-14-0 від 07.11.2018 року, відповідно до висновків якого винесено податкове повідомлення-рішення ТУ ДФС в Одеській області від 23.11.2018 року № , яким встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п. 198.1., п. 198.3. ст. 198, п. 200.1. п 200.2. ст. 200, п. 201.10 ст. 201 ПКУ та застосовані штрафні санкції на підставі ст.113 ПК України, що призвело до збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 706 687, 50 грн., з них за податковим зобов`язанням 471 125, 00 грн. та за штрафними санкціями 235 562, 00 грн.. а також податкове повідомлення-рішення від 23.11.2018 року № про встановлення порушення п.44.1 ст.44, п. 198.1 п. 198.2 п. 198.3 ст.198, п.200.1 п.200.4 ст. 200 п. 201.10 ст. 201.10 ПКУ, що призвело до зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість за серпень 201 7 року на 23 089, 00 грн. (а.с. 18-19 т. 1).

Позивач вважає податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області №, № від 23.11.2018 року протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а тому звернувся із даним позовом до суду.

Джерела права й акти їх застосування.

Оцінюючи дії та оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень, суд з урахуванням приписів ч. 2 ст. 2 КАС України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п. 44.1, 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п.п.139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України, не належать де складу витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Пунктом 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

За змістом п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами п. 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених- капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201,11 статті 201 нього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 201.1 статті 201. Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата складання податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу);

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду.

Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІУ(далі - Закон № 996-ХІУ), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону № 996-ХІУ бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст. 1, ч. 1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та повинні мати назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ: зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.4 Положення визначено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.7. Положення визначено, що Первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм.

Пунктом 2.15 та 2.16 положення передбачено, що первинні документи підлягають обов`язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув`язка окремих показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Висновки суду.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Як вбачається із Акту перевірки, щодо договорів, які досліджувались під час перевірки, Відповідачем зроблено висновок, що вони не укладались фактично, оскільки не надано документів на відрядження директора Позивача для укладення договору, однак жодною нормою законодавства не передбачено таку вимогу для здійснення господарської діяльності під час укладення договорів. Як встановлено судом, договори укладаються шляхом листування, як електронного так і поштового, а тому, не потребують поїздок та відповідно відряджень директора.

Щодо взаємовідносин Позивача з ТОВ «Агростандарт Юг» щодо окремих помилок, як то пропущено слово «Виконавець», встановлено, що інші розділи договору зазначають таке визначення та і зміст договору чітко тлумачиться сторонами вірно, отже такі помилки не можуть вплинути на дійсність договору.

Так само те, що контрагент не надав тих чи інших документів позивачу не може свідчити про нереальність господарської операції тільки на цій підставі, що неодноразово підтверджено судовою практикою.

Також, Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ТОВ «Агростандарт Юг» неодноразово фігурує у кримінальних провадженнях.

Відповідач посилається на податкову інформацію, в якій є посилання на лист оперативного управління ГУ ДФС у Миколаївській області від 04.01.2018 року щодо відсутності ТОВ «Агростандарт Юг» за податковою адресою, однак господарські відносини у позивача із ТОВ «Агростандарт Юг» відбувались протягом 2017 року, тому суд вважає вказаний доказ таким, що не відповідає ст.78 КАС України та не є належним доказом, який містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, Відповідач зазначає, що до перевірки позивачем не надано документів щодо залучення постачальником третіх осіб для виконання робіт, тобто договорів контрагента із третіми особами, однак жодною нормою законодавства не передбачено такого обов`язку Позивача. Також Відповідачем не враховано наявність договору з ТОВ «Гідроактив» (а.с. 244 т. 2).

Аналізуючи розбіжність між придбаним товаром та тим, що реалізується контрагентом, зокрема ТОВ «Агростандарт Юг», Відповідачем взято до уваги тільки 2017 рік, тоді як придбання товару/послуг могло бути здійснено і в попередні періоди, отже твердження про відсутність придбання товарів контрагентом не є обґрунтованим та беззаперечним, крім того наявність таких розбіжностей відноситься до відповідальності контрагента.

Щодо ненадання до перевірки товарно-транспортних накладних на перевезення товару(ТТН), суд зазначає, що відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14 жовтня 1997 року №363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за №128/2568, передбачена обов`язковість ТТН для перевізників, вантажовідправників та вантажоодержувачів, які є замовниками послуг з перевезень. Наявність чи відсутність ТТН є лише доказом дотримання чи порушення правил перевезень автомобільним транспортом, які не пов`язані з дотриманням вимог податкового законодавства.

Щодо взаємовідносин Позивача з ТОВ «Логістік Сервіс Восток ЛТД», перевіркою встановлено, що контрагентом не зазначено в податковій накладній дату, однак вказана інформація не запитувалась безпосередньо у самого контрагента, як слідує із податкової інформації, доданої до відзиву, однак вказане зазначено як порушення податкового законодавства Позивачем.

Щодо невірного зазначення в платіжних дорученнях на перерахування коштів ТОВ «Логістік Сервіс Восток ЛТД», тако встановлено, що вказана помилка була виправлена позивачем шляхом надіслання листа до цього контрагента (а.с. 243 т. 2).

Також, Відповідачем зроблено висновок про відсутність у ТОВ «Логістік Сервіс Восток ЛТД» трудових ресурсів в достатній кількості, про відсутність основних засобів, необхідних для виконання робіт/послуг/поставки товару.

Суд зазначає, що Відповідачем не зазначено норми законодавства, якими встановлені вимоги щодо кількості працівників, або передбачені податковим законодавством підстави для визнання договору недійсним через малу кількість працівників контрагента Позивача, або здійснення господарських операцій нереальними.

Аналогічні висновки щодо незначної кількості трудових ресурсів зроблені судом по господарським відносинам Позивача із ТОВ «Транзіт-Сталь», ТОВ «Маріуполь Промбуд», ТОВ «Лайніт».

Також, суд зазначає, що не може бути визначальною надана Відповідачем інформація про неподання податкової звітності контрагентами, оскільки порушення податкового законодавства контрагентами, не може тягнути за собою негативні наслідки для платника податків.

Щодо складення акту приймання-передачі із ТОВ «Логістік Сервіс Восток ЛТД», суд зазначає, що відповідно до п.3.2. Договору та п.201.10 ПК України, яка наведена в акті та дозволяє, що не заперечується Відповідачем, таким чином оформлювати первинні документи.

Також, щодо відносин із ТОВ «Лайніт», Відповідачем зроблені висновки про відсутність операцій в зв`язку з тим, що не залучались контрагентом сторонні організації до виконання робіт, що само по собі не може бути підставою для визнання неможливості виконання обов`язків за договором від 04.12.2017 року № 17/А/12-35.

Також, суд зазначає, що Позивачем по взаємовідносинам з контрагентами до позову надані всі первинні документи, які відповідають Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (а.с. 60-250 т. 1, 1-165 т. 2), а деякі дефекти в оформленні бухгалтерських документів не є підставою для невизнання реальними господарських операцій.

Інших доказів, які б свідчили про нереальність господарських операцій Позивача з його контрагентами Відповідачем не надано, висновки акту перевірки ґрунтуються тільки на припущеннях щодо нереальності спірних господарських операцій враховуючи невелику кількість працівників, відсутність складських приміщень у контрагентів, даних, які б підтверджували наявність сторонніх трудових ресурсів, основних фондів, перевезення ТМЦ, тощо.

Крім того, сам факт наявності господарських операцій з контрагентами, які порушують податкове законодавство при здійсненні власної господарської діяльності, не може тягнути за собою негативні наслідки для платника податків, оскільки, даних про те, що ТОВ «Науково-виробнича компанія «Укрекопром» було обізнане про такі дії його контрагентів не надано. Якщо контрагент не виконав своїх податкових зобов`язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Таку правову позицію неодноразово висловлював в своїх рішеннях Верховний Суд України, Верховний суд та схожа позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі «Булвес» АД проти Болгарії», в якому зазначено, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню.

На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Також, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 9 січня 2007 року, про порушення Україною статті 1 Першого протоколу у справі "Інтерсплав проти України", а саме, у п. 37 рішення вказується: "Заявник стверджував, що він сплачував податки відповідно до Закону і ці платежі перевірялись декілька разів державними органами. Він зазначив, що він не несе відповідальності за діяльність інших компаній, у яких він купував металевий брухт, ціна на який включала ПДВ. Обов`язок сплачувати це ПДВ покладався на пі компанії, а не на заявника.

Заявник підкреслив, що він не мав ні компетенції, ні можливості контролювати господарську діяльність інших підприємств і ситуація, на яку посилається Уряд, вказує на незадовільну діяльність податкових органів, за які заявник не повинен нести відповідальність.

Заявник далі підкреслював, що численні перевірки його діяльності які здійснювалися податковими органами, не виявили порушень, на підставі яких останні могли б ґрунтувати свої відмови.

Відповідно до п. 38 рішення зазначено, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів для запобігання або усунення таких зловживань.

Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б указували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Таким чином, зобов`язання контрагентів позивача не спричиняють цивільно-правових чи податкових наслідків для позивача, так само позивач не може нести відповідальність за будь-які порушення законодавства вчинені його контрагентами.

Також, суд зазначає, що документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про безпідставність висновків Відповідача, які зроблені в акті перевірки щодо контрагентів Позивача, а тому відсутні підстави вважати про порушення ТОВ «Науково-виробнича компанія «Укрекопром» пп. 44.1 ст. 44, п п. 198.1, п. 198.3 ст.198, . 200.1., п 200.2., п. 200.4. ст. 200, п. 201.10 ст. 201 Податкового Кодексу України, оскільки у підтвердження реальності здійснення господарської операції за договорами є в наявності усі необхідні розрахункові, платіжні та інші первинні документи, які відповідають вимогам п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Інші доводи Відповідача висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року (п.58), у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, документально підтверджені, відповідають чинному законодавству, отже підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 132, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Укрекопром» (вул. Катаєва, 4 нежиле приміщення цокольного поверху №14, м. Одеса, 65012) до Головного управління ДФС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області № від 23.11.2018 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області № від 23.11.2018 року.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича компанія «Укрекопром» () з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області, сплачений судовий збір у розмірі 10946 (десять тисяч дев`ятсот сорок шість) гривень 65 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 06.06.2019 року.

Суддя Бутенко А.В.

.