Справа № 815/5878/15
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2019 року

Київ

справа №815/5878/15

касаційне провадження №К/9901/19733/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Овідіопольському районі Головного управління ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2015 (суддя Танцюра К.О.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2016 (головуючий суддя - Джабурія О.В., судді: Вербицька Н.В., Крусян А.В.) у справі № 815/5878/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗИИЛ» до Державної податкової інспекції в Овідіопольському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗИИЛ» звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Овідіопольському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.09.2015 № в частині визначення грошових зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 588332грн. за основним платежем та в сумі 147083грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; № в частині визначення грошових зобов`язань з податку на прибуток в сумі 528060грн. за основним платежем та в сумі 132015грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 12.11.2015 позов задовольнив.

Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 02.03.2016 залишив постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2015 без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Державна податкова інспекція в Овідіопольському районі Головного управління ДФС в Одеській області оскаржила їх у касаційному порядку.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2015 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2016 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування своїх вимог Державна податкова інспекція в Овідіопольському районі Головного управління ДФС в Одеській області посилається на порушення судами норм матеріального права, а саме: пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Зокрема, наголошує на безтоварності господарських операцій з придбання позивачем активів у Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Транс», Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ Трейд ЛТД», Товариства з обмеженою відповідальністю «Транстрейдгруп ЛТД» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Юг-Сервіс Логістік».

Переглядаючи оскаржувані судові в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами рішення першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією в Овідіопольському районі Головного управління ДФС в Одеській області проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗИИЛ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 26.12.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 26.12.2012 по 31.12.2014, результати якої оформлено актом від 09.09.2015 №576/15-21-22-01/38479781.

На підставі висновків податкового органу про вчинення позивачем порушень Державною податковою інспекцією в Овідіопольському районі Головного управління ДФС в Одеській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 23.09.2015:

№ про визначення грошових зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 611212грн. за основним платежем та в сумі 152803грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ про визначення грошових зобов`язань з податку на прибуток в сумі 528075грн. за основним платежем та в сумі 132019грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

У справі, що розглядається, позивачем оскаржуються податкові повідомлення-рішення від 23.09.2015 № в частині визначення грошових зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 588332грн. за основним платежем та в сумі 147083грн. за штрафними (фінансовими) санкціями та № в частині визначення грошових зобов`язань з податку на прибуток в сумі 528060грн. за основним платежем та в сумі 132015грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Підставою для прийняття податковим органом вказаних актів індивідуальної дії в оскаржуваній частині слугували висновки акту перевірки про порушення позивачем вимог пункту 198.6 статті 198, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що полягали у неправомірному формуванні показників податкового обліку за нереальними операціями з придбання:

1) у Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегас Транс» на підставі договору від 03.02.2014 №0302/14, у Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВ Трейд ЛТД» на підставі договору поставки від 01.04.2014 №129 та у Товариства з обмеженою відповідальністю «Транстрейдгруп ЛТД» на підставі договору від 01.09.2014 №1509 послуг щодо поставки вантажу (продуктів харчування) до пункту призначення та передачі його уповноваженій на отримання товару особі. У підтвердження своїх висновків про нереальний характер господарських операцій позивача з вказаними контрагентами податковий орган посилається на їх відсутність за адресою місцезнаходження, а також на неподання зазначеними юридичними особами податкової звітності за 2014 рік. В обґрунтування відсутності права у позивача на формування показників податкового обліку за операціями з Товариством з обмеженою відповідальністю «Транстрейдгруп ЛТД» відповідач також вказував на те, що пред`явлені позивачем акти здачі-прийняття робіт не конкретизують обсягів, часу та маршруту здійснених транспортних перевезень, номенклатури товарів, марки та номерів автотранспорту. Також до перевірки не надано документів, необхідних з урахуванням специфіки спірних перевезень, а саме - санітарних паспортів на автотранспорт, санітарні книжки водіїв з результатами медичного огляду.

2) у Товариства з обмеженою відповідальністю «Юг-Сервіс Логістік» на підставі договору від 14.01.2014 №1401/14 послуг, пов`язаних з перевезенням, обробкою, отриманням і зберіганням вантажів. Свою позицію податковий орган обґрунтовує тим, що надані позивачем у підтвердження фактичного вчинення таких операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юг-Сервіс Логістік» акти здачі-прийняття робіт не розкривають зміст наданих послуг, що свідчить про непов`язаність таких операцій з господарською діяльністю позивача.

За правилами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Так, пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що dитрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарської операції та відмови у формуванні витрат та податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю.

Застосовуючи зазначені правила оподаткування при оцінці оспорюваних господарських операцій, судові інстанції встановили, що вони є реальними та підтверджуються долученими Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗИИЛ» до матеріалів справи належним чином оформленими копіями документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичність здійснення таких операцій, а саме: договорів; податкових накладних; витяги з Єдиного реєстру податкових накладних, товарно-транспортних накладних; актів приймання-передачі; реєстрах наданих послуг зі складської логістики; методичних рекомендацій з розробки алгоритму приймання, сортування, групування, маркування товарів за якістю та кількістю та розміщення у місцях зберігання.

За результатами надання оцінки пред`явленим позивачем актам здачі-прийняття робіт судами попередніх інстанцій спростовано доводи податкового органу про те, що з таких первинних документів неможливо встановити зміст і суть наданих послуг. Так, судами з`ясовано, що акти здачі-прийняття робіт містять наступні реквізити: назву документа (форми), дату та місце складання, назву підприємства від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиниці виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають можливість ідентифікувати особу яка приймала участь у здійснення господарської операції.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Не подано відповідачем і жодних доказів на підтвердження недобросовісності Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗИИЛ» як платника податків або можливої фіктивності його постачальників, як-от: пояснень посадової особи щодо її непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваного суб`єкта господарювання, судових рішень, вироків тощо.

Разом з тим, за результатами дослідження наявності ділової мети та економічної доцільності у позивача при вчиненні спірних господарських операцій судами встановлено, що придбання позивачем у контрагентів транспортних послуг та послуг, що стосуються транспортування вантажів, пов`язане з виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗИИЛ» своїх зобов`язань за договорами про державні закупівлі щодо поставки продуктів харчування у заклади, зокрема дошкільні дитячі.

За таких обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність твердження контролюючого органу про неправомірність формування позивачем витрат та податкового кредиту за здійсненими з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мега Транс», Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВ Трейд ЛТД», Товариством з обмеженою відповідальністю «Транстрейдгруп ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юг-Сервіс Логістік» господарськими операціями ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Вимоги касаційної скарги податкового органу фактично зводяться до необхідності здійснити переоцінку встановлених судами обставин справи, а також надати переваги одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи в суді касаційної інстанції).

Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державної податкової інспекції в Овідіопольському районі Головного управління ДФС в Одеській області без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Овідіопольському районі Головного управління ДФС в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2015 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2016 у справі № 815/5878/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М. Шипуліна Л.І. Бившева В.В. Хохуляк