Справа № 460/232/19
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4624/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року (суддя - Зозуля Д.П., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Володимирецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 04.02.2019 звернувся до суду з позовом до Володимирецького об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Рівненської області, у якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо призначення йому пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII); зобов`язати Володимирецьке об`єднане Управління Пенсійного фонду України Рівненської області призначити позивачу пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII з 02.01.2019.В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є потерпілим від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у період з дати народження та до жовтня 1994 року фактично проживав в селі Цміни Маневицького району Волинської області, яке після Чорнобильської катастрофи віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, а тому він має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.Вважає відмову відповідача у призначенні йому пенсії протиправною, необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам закону.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року у справі №460/232/19 в задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення та зоні посиленого радіологічного контролю є недостатнім для призначення пільгової пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, що підтверджується копією посвідчення Серії НОМЕР_1 , виданого Рівненською обласною державною адміністрацією 28.11.1994. Позивач у зв`язку із досягненням 54 років - 10.01.2019 звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Володимирецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області листом від 18.01.2019 №131/К-1 повідомило позивача про відмову в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону №796-XII. Відмова мотивована тим, що період проживання та роботи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 (як того вимагає закон) складає 3 роки 9 місяців 19 днів, а тому позивач немає права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Вважаючи оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту свого порушеного права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону №796-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу:

У відповідності до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Абзацом 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Абзацом 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки* та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

* Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років або в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 та 2 роки відповідно встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Водночас, відповідно до частини другої статті 55 Закону №796-XII пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

У справі, яка розглядається судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з дня народження по 02.07.1989 був зареєстрований та постійно проживав в селі Цміни Маневицького району Волинської області , яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 належить до зони гарантованого добровільного відселення внаслідок аварії на ЧАЕС. Підставою для видачі довідки стали погосподарські книги села Цміни за 1980-1990 роки. Із копії паспорта позивача, долученого до матеріалів справи, видно, що з 10.04.1989 він прописаний у АДРЕСА_5 . Крім того, відповідно до довідок, виданих виконавчим комітетом Вараської міської ради від 10.12.2018№5925/05 та №5926/05, ОСОБА_1 у період з 11.01.1991 по 05.01.1994 та з 11.01.1994 по даний час зареєстрований в АДРЕСА_6 . Підставою для видачі довідок стала адресна картка особи.

Разом з тим, відповідно до копії трудової книжки позивач з 15.07.1986 по 26.08.1986 працював у колгоспі «Зоря Комунізму», з 02.09.1986 по 15.02.1987 навчався в Львівському СПТУ-52, з 31.03.1987 по 31.08.1987 працював в локомотивному депо «Львів-Запад», тобто не на території зони радіоактивного забруднення. З 29.10.1987 по 27.12.1988 позивач працював в Маневицькому районному комбінаті, тобто на території гарантованого добровільного відселення. З 13.03.1989 по 24.04.2018 позивач працював на Рівненській АЕС.

Враховуючи вищенаведені встановлені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем дотримано положення Закону №796-XIIпро постійне проживання або постійну роботу у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31 липня 1986 року, незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Отже позивач має право на застосовування початкової величини зниження пенсійного віку - 3 роки та набуде право на призначення пільгової пенсії із зниженням пенсійного віку згідно зі статті 55 Закону №796-ХІІ у 57 років. На даний час підстави для призначення такої відсутні.

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач вказує, що працевлаштувавшись на Рівненській АЕС він був змушений зареєструватися у м. Кузнецовськ, оскільки постановлення на квартирний облік було обов`язковою умовою для працівників атомної електростанції. Водночас, будучи зареєстрованим та працевлаштованим у м. Кузнецовськ він фактично зі своєю сім`єю проживав у с. Цміни. Лише восени 1994 року завершивши ремонт квартири, позивач із сім`єю переїхав на проживання до м. Кузнецовськ. На підтвердження вказаних обставин позивач долучив нотаріально завірені заяви свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3

З цього приводу апеляційний суд зазначає таке.

Підпунктом 5 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 зазначено, що документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону №796-ХІІ).

Водночас, копіями трудових книжок, довідок органів місцевого самоврядування, які долучені до матеріалів справи, не підтверджено період постійного проживання (роботи) позивача на територіях радіоактивного забруднення, а саме у зоні гарантованого добровільного відселення у період з квітня 1989 до осені 1994 року.

Колегія суддів також погоджується із доводами ОСОБА_1 , що дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення. Проте, враховуючи відсутність інших належних та допустимих доказів на підтвердження періоду постійного проживання (роботи) позивача на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі органів місцевого самоврядування (підприємств, установ, організацій) - не може бути підставою для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону№796-ХІІ, як того вимагає Порядок.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що долучені до матеріалів справи нотаріально засвідчені заяви осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - в силу положень КАС України не можуть розцінюватися, як показання свідків. Водночас суд зазначає, що заяви вказаних осіб не можуть підтверджувати факт постійного проживання (роботи) ОСОБА_1 на території радіоактивного забруднення, оскільки вказують на його періодичність.

Крім того, долученим рішенням Володимирецького районного суду від 04 червня 2008 року, суд встановив факт проживання сина позивача в період з жовтня 1988 по жовтень 1994 у с. Цміни. Однак, вказаним рішенням суду не встановлено факту проживання сина позивача ОСОБА_4 із його батьком (позивачем по справі), за період з жовтня 1988 року по жовтень 1994 року. Поміж тим, у вказаному рішенні зазначено, що з 29.10.1988 по 25.12.1990 ОСОБА_4 проживав і був прописаний із своєю матір`ю у с. Цміни, що стверджується відповідною довідкою.

З огляду на вищенаведені обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення на даний час є недостатнім для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що право на призначення пільгової пенсії із зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону №796-ХІІ, позивач набуде у 57 років. На даний час підстави для призначення такої відсутні.

Тому, оскільки станом на дату звернення до управління ПФУ права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивач не мав, то, відмовляючи у задоволенні заяви про призначення пенсії, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів вважає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду належними та допустимими доказами правомірність своїх дій при розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха