Справа № 820/3175/18
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 р.Справа № 820/3175/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 26.07.18 року по справі № 820/3175/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та висновку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 № 04/1/218202 від 07.11.2017;

- скасувати висновок про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 , який затверджено 07.11.2017 першим заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Адамовим І.В.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що рішення та висновок відповідача є незаконними та необґрунтованими, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин його справи, зокрема: значний час постійного проживання на території України, наявність у позивача двох дітей. Окрім того, позивач займається власною підприємницькою діяльністю, має стабільний прибуток. Також вказав, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу ВГІРФО УМВС України у Харківській області здійснював перевірку наданих документів, будь - яких порушень законодавства не встановив та документував позивача посвідкою на постійне проживання.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та висновку - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_7), є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам, паспорт НОМЕР_1 від 14.03.2011 року, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 23 - 26, 29).

28.04.1998 року між позивачем - ОСОБА_1 , та гр. СРВ ОСОБА_2 , зареєстровано шлюб згідно Свідоцтва про шлюб, виданого посольством СРВ в Україні (а.с. 86).

Згідно копії Свідоцтва про смерть, чоловік позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Ханой (СРВ) (а.с. 118).

Позивачка має двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (є громадянином України) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями Свідоцтв про народження від 13.09.2013 року серії НОМЕР_2 та від 20.08.2015 року серії НОМЕР_3 , наявних в матеріалах справи (а.с. 28, 30).

Згідно копії Виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серії ААБ № 914085 та свідоцтва про державну реєстрацію від 30.12.2004 року, позивач зареєстрований в якості суб`єкта підприємницької діяльності від 30.12.2003 року № 2 046527 (а.с. 27, 95).

Рішенням ВГІРФО УМВС України у Харківській області від 18.01.2005 року позивачу дозволена імміграція в Україну на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як дружині іммігранта та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 , терміном дії - безстроково, з подальшою реєстрацією за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 108, 115).

Як свідчать матеріали справи, позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну у зв`язку з тим, що її чоловік - гр. СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 02.06.2004 року був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 на підставі Закону України "Про імміграцію" (а.с. 100).

07.07.2011 року ВГІРФО УМВС України в Харківській області на підставі висновку від 18.01.2005 року було видано та оформлено нову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 .

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2017 року по справі № 820/2650/17, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення задоволено в повному обсязі. Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 27.12.2016 про припинення провадження за заявою громадянки ОСОБА_1 (а.с. 45 - 50).

Постанова набрала законної сили 15.11.2017 року.

Позивачка звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області щодо отримання громадянства своїй дитині, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та отримання посвідки.

Рішенням Головного управління державної міграційної служби України «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» № 04/1/218202 від 07.11.2017 року було скасовано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 18.01.2005 року. Як підставу для скасування позивачу дозволу зазначено п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" (а.с. 16).

У висновку про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 від 07.11.2017 року, затвердженого першим заступником начальника ГУ ДМС України в Харківській області зазначено, що наказом ДМС України № 350 від 27.12.2016 року померлому чоловіку позивачки - гр. СРВ ОСОБА_2 , було скасовано посвідку на постійне проживання в Україні, оскільки вона видана не на підставах, передбачених Законом України "Про імміграцію", тому дозвіл на імміграцію в Україну від 18.01.2005 року та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 18.01.2005 року та ХР № 23913 від 07.07.2011 року, надані гр. СРВ ОСОБА_1 ВГІРФО УМВС України в Харківській області оформлені на підставі незаконно виданих документів та підлягають скасуванню (а.с. 17 - 19).

Не погодившись із оскаржуваними висновком та рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що посвідку на постійне проживання в Україні р. СРВ ОСОБА_2 скасовано, то документи, на підставі яких позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну від 18.01.2005 року та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 18.01.2005 року та ХР № 23913 від 07.07.2011 року, втратили чинність, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність оскаржуваного рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 № 04/1/218202 від 07.11.2017 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Статтею 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 4 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з п.6 ч.2 ст. 4 цього Закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Згідно з п.3 ч.1 ст.6 Закону України «Про імміграцію», спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно зі статтею 16 цього Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України "Про імміграцію", в редакції чинній станом на червень 2004 року, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Відповідно до розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ, цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування.

Так, 07 липня 2001 року вказаний Закон опубліковано у виданні "Урядовий кур`єр" № 119.

Відповідно до пункту 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15 липня 2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 року за № 1335/23867, рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом Голови ДМС України повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС України, визнаються недійсними та підлягають вилученню.

Аналіз наведених правових норм дають підстави для висновку, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 18.01.2005 року на підставі п. 6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» (дружина іммігранта) надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні з безстроковим терміном дії.

Вказаний дозвіл на імміграцію в Україну було надано у зв`язку з тим, що її чоловік - гр. СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 02.06.2004 року був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 на підставі Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію".

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із зверненням громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 щодо отримання громадянства дитині головним спеціалістом ГУДМС у Харківській області здійснена перевірка наявності підстав для отримання посвідки, в ході якої були опрацьовані матеріали особової справи №218202 про залишення на постійне проживання в Україні громадянки СРВ ОСОБА_1 .

Висновком від 07.11.2017 скасовано рішення ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 18.01.2005 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 та посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 від 18.01.2005 та ХР №23913 від 07.07.2011, видані на ім`я громадянки СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано неправомірно виданими та вилучено.

На підставі висновку від 07.11.2017 прийнято рішення від 07.11.2017, яким громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Листом від 27.02.2018 р. повідомлено адвоката позивача, що за обліками ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянка СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій 07.11.2017 рішенням ГУ ДМС України в Харківській області скасовано дозвіл на імміграцію в Україні на підставі п.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001, у зв`язку з вказаним посвідка визнана неправомірно виданою.

Рішення відносно позивача прийнято на підставі висновку про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 від 07.11.2017.

У оскаржуваному висновку про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 від 07.11.2017 року, затвердженого першим заступником начальника ГУ ДМС України в Харківській області також зазначено, що з метою підтвердження факту документування посвідкою на постійне проживання в Україні гр. СРВ ОСОБА_2 (чоловік позивачки) було здійснено перевірку матеріалів справи щодо правомірності документування вказаної особи посвідкою на постійне проживання в Україні.

В результаті перевірки встановлено, що посвідка на постійне проживання в Україні на ім`я чоловіка позивача була видана не на підставах, передбачених Законом України "Про імміграцію", тому 27.12.2016 року наказом ДМС України № 350 було скасовано посвідку на постійне проживання в Україні р. СРВ ОСОБА_2 (померлий чоловік позивачки) у зв`язку з порушенням абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", а громадянин СРВ ОСОБА_2 не вважається таким, що має дозвіл на імміграцію в Україну, тобто не є іммігрантом, що слугувало підставою для скасування ГУ ДМС України в Харківській області позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 18.01.2005 року як такого, що оформлений на підставі незаконно виданих документів.

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якому просила: скасувати пункт 6 (з підпунктами 6.1, 6.2, 6.3) наказу Державної міграційної служби України №350 від 27.12.16.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 по справі № 2040/6940/18, залишено без змін постановою Другого апеляційного адмністративного суду від 16.04.2019 року - позов задоволено.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, про незаконність пункту 6 (з підпунктами 6.1, 6.2, 6.3) наказу Державної міграційної служби України №350 від 27.12.16.

Зазначене судове рішення у адміністративній справі № 2040/6940/18 набрало законної сили 16.04.2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити на правовій позиції Європейського суду з прав людини у справі від 20.01.2012 року «Рисовський проти України», згідно якої ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є гарантією стабільності суспільних відносин, яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Колегія суддів враховує, що протягом всього часу проживання на території України позивач не порушувала чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочинів не скоював, за час проживання на території України займався підприємницькою діяльністю, а також те, що у громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 та її покійного чоловіка за час проживання в Україні народилося двоє дітей.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, беручи до уваги той факт, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року, яке набрало законної сили 16.04.2019 року скасовано пункт 6 (з підпунктами 6.1, 6.2, 6.3) наказу Державної міграційної служби України №350 від 27.12.16, який слугував підставою для прийняття рішення Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 № 04/1/218202 від 07.11.2017, колегія суддів дійшла висновку про про необхідність часткового задоволення позовних вимог та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 № 04/1/218202 від 07.11.2017.

Щодо позовної вимоги стосовно скасування висновоку про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 , який затверджено 07.11.2017 першим заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Адамовим І.В., колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 ст. 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень, вчиненням дій чи бездіяльністю порушуються права позивача.

За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналізуючи наведені норми та висновок Конституційного Суду України, вбачається, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача саме з боку відповідача.

Відповідно до пункту 8 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Таким чином, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у публічно-правовому спорі є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

Крім цього, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли стались зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто відбулось припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням наведеного, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, однак оспорювані дії або бездіяльність повинні бути юридично значимими, тобто мати безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом або позбавлення можливості повністю чи в частині реалізувати належне цій особі право, або шляхом безпідставного покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно на противагу вказаному вище, не порушують права чи інтереси ті дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які не впливають на суб`єктивні права та обов`язки особи, зокрема, ті, вчинення яких особа не вправі вимагати від суб`єкта владних повноважень.

Отже, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що сам по собі висновок про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 , який затверджено 07.11.2017 першим заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Адамовим І.В. не порушує права чи інтереси та не впливає на суб`єктивні права та обов`язки позивача, отже вимоги позовної заяви, щодо скасування такого висновку задоволенню не підлягають.

Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зробив передчасні висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 року по справі № 820/3175/18, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у відповідності до квитації № 4 від 11.04.2018 року (т. 1 а.с. 4) за подання адміністративного позову до суду першої інстанції позивач сплатив судовий збір у розмірі 1409 грн. 60 коп. за явивши дві позовні вимоги немайнового характеру.

Відповідно до квитанції № 7 від 28.08.2018 року (т. 1 а.с. 171) за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1057 грн.

Беручи до уваги, часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позову 704 грн.(сімсот чотири) 80 коп., за подання апеляційної скарги 1057 грн. (одна тисяча п`ятдесят сім) 50 коп., разом у розмірі 1762 грн. (одна тисяча сімсот шісдесят дві) 30 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 року по справі № 820/3175/18 скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та висновку задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 № 04/1/218202 від 07.11.2017.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позову 704 грн.(сімсот чотири) 80 коп., за подання апеляційної скарги 1057 грн. (одна тисяча п`ятдесят сім) 50 коп., разом у розмірі 1762 грн. (одна тисяча сімсот шісдесят дві) 30 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 03.06.2019 року