Справа № 160/1101/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

06 червня 2019 року Справа № 160/1101/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю та визнання дій протиправними в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Синельниківської районної ради, третя особа-1: Міністерство культури України, третя особа-2: Громадська організація Ветеранів АТО і учасників бойових дій Синельниківщини про визнання протиправним та скасування рішення № 25/VII від 21.12.2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

04.02.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Синельниківської районної ради, третя особа-1: Міністерство культури України, третя особа-2: Громадська організація Ветеранів АТО і учасників бойових дій Синельниківщини, в якій просить суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Синельниківської районної ради № 25/VII від 21.12.2018 року Про припинення діяльності Синельниківської районної централізованої бібліотечної системи.

Ухвалою суду від 07.02.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а також, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.

07.03.2019 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом було винесено рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Синельниківської районної ради, третя особа-1: Міністерство культури України, третя особа-2: Громадська організація Ветеранів АТО і учасників бойових дій Синельниківщини про визнання протиправним та скасування рішення № 25/VII від 21.12.2018 року був задоволений повністю та визнано протиправним, скасоване рішення Синельниківської районної ради № 25/VII від 21.12.2018 року Про припинення діяльності Синельниківської районної централізованої бібліотечної системи та передачу майна.

Зазначене рішення суду набрало законної сили станом на 08.04.2019 року, з урахуванням чого, 08.04.2019 року по адміністративній справі був виданий виконавчий лист.

05.06.2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , заявниця) звернулась до суду з заявою про встановлення судового контролю та визнання дій протиправними, в якій зазначає, що 27.05.2019 року вона дізналась, що відповідач через свій виконавчий орган Синельниківську районну адміністрацію продовжує вчиняти протиправні дії всупереч рішенню суду, а саме: здійснює розподіл книжкового фонду Синельниківської районної централізованої бібліотечної системи. При цьому, за поясненнями заявниці, Синельниківська районна державна адміністрація листом до ГО «Ветеранів АТО та учасників бойових дій Синельниківщини» від 16.04.2019 року за вих. № 22-568/0/11419 повідомила, що книжковий фонд планується передати до бібліотек сіл і громад, а діяльність центральної районної бібліотеки призупинена, книжковий фонд Синельниківської районної централізованої бібліотечної системи вже розподілений і готується на самовільне вивезення всупереч законодавству України. Тому, з урахуванням викладеного, заявниця просить суд:

- встановити судовий контроль за виконанням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.03.2019 року по справі № 160/1101/19;

- визнати протиправними дії Синельниківської районної ради при організації процесу розподілу книжкового фонду Синельниківської районної централізованої бібліотечної системи та призупинення діяльності Синельниківської районної бібліотеки.

Суд, вивчивши доводи заявниці, проаналізувавши норми чинного законодавства України, вказує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Аналіз вищевикладеного вказує, що наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Крім того, з заявою про встановлення контролю за виконанням судового рішення позивач звернулась після винесення рішення суду на стадії його примусового виконання.

При цьому, суд зазначає, що рішення суду в адміністративній справі набрало законної сили, а тому, є обов`язковим до виконання.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Цей принцип знайшов подальше закріплення і у нормах КАС України, зокрема, у ст. 14 КАС України, в якій зазначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2003 від 03.01.2003 року, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах, яке неможливе без виконання судового рішення в різних видах судочинства.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того, враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, суд зазначає, що у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, у п. 40 зазначається, що, зокрема, право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Водночас, за поясненнями заявниці, 18.04.2019 року нею була подана заява та виконавчий лист до виконавчої служби, яка наразі бездіє. Тому, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління юстиції в Дніпропетровській області зі скаргою.

Відтак, з урахуванням обставин, викладених вище, та доказів, доданих до заяви, судом встановлено, що рішення суду від 07.03.2019 року, винесене в адміністративній справі, перебуває на стадії виконання його в примусовому порядку державною виконавчою службою. А для цього встановлена спеціальна процедура, визначена Законом України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню.

При цьому, у розділі Х вищевказаного Закону, визначений порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби. Зокрема, у ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Тому, у випадку, якщо заявниця не погоджується з бездіяльністю державного виконавця, вона не позбавлена права оскаржувати її в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, суд зазначає, що норми ч. 1 ст. 382 КАС України кореспондують з положеннями ч. 6 ст. 246 КАС України, згідно з якими, у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення.

Таким чином встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень відповідачем у справі суд може під час прийняття рішення у справі.

У разі звернення позивача із заявою про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення після прийняття рішення у справі, суд ухвалою відмовляє у задоволенні такої заяви.

Враховуючи вищевикладене, оскільки, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення судового контролю вже після її прийняття, а законом встановлений інший порядок виконання рішення суду та оскарження дій державного виконавця, така заява не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 248, 256, 382, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю та визнання дій протиправними в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Синельниківської районної ради, третя особа-1: Міністерство культури України, третя особа-2: Громадська організація Ветеранів АТО і учасників бойових дій Синельниківщини про визнання протиправним та скасування рішення № 25/VII від 21.12.2018 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду протягом 15 днів з дня її складання.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька