Справа № 2а-11386/09/2670
Суддя: Винокуров К.С.
Дата ухвалення: 2010-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. № < Внутрішній Номер справи >
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 червня 2010 року 15 год. 25 хв. № 2а-11386/09/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Винокурова К.С. , суддів Блажівської Н.Є. Донця В.А.

при секретарі судового засідання Горбан А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

За позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про визнання протиправним та невідповідним Конституції та Закону України

пункту 3 наказу МВС України № 600 від 15.06.2006 р., та визнання

недійсним наказу МВС України № 600 від 15.06.2006 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом про визнання недійсним пункту 3 розділу 1 наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України`від 15.06.2006 р. № 600, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 07.07.2006 р. за № 804/12678.

Справа надійшла з Окружного адміністративного суду Автономної республіки Крим згідно з ухвалою від 13.08.2009 року № 2а-9926/09/0170.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2009 року прийнято до провадження зазначену справу з присвоєнням номеру 2а-11386/09/2670, залучено до участі у справі в якості відповідача Міністерство внутрішніх справ України (далі МВС України), оскільки первісним відповідачем у справі був зазначений Бахчисарайський районний відділ ГУ МВС України в АР Крим.

Під час підготовчого провадження представником позивача подано уточнений адміністративний позов, у якому єдиним відповідачем було зазначено Міністерство внутрішніх справ України, а позовні вимоги заявлені про визнання таким, що не відповідає Конституції України та ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації`пункт 3 розділу 1 наказу Міністерства внутрішніх справ України "Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України" від 15.06.2006 р. № 600.

Під час підготовчого провадження через канцелярію суду надійшли клопотання, які були надіслані поштою представником позивача ОСОБА_2 , про залучення у якості третіх осіб на стороні позивача жінок, які сповідують релігію Іслам, вимоги якого передбачають носіння одягу, який покриває усі жіночі частини тіла, окрім овалу обличчя та кистей рук.

Судом було ухвалено про відмову у задоволенні клопотань осіб про залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб на стороні позивача.

Крім того, судом були відхилені клопотання позивача залучити до участі у справі в якості третіх осіб Верховну Раду України та Кабінет Міністрів України, а також про залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВС України, яке було заявлене представником відповідача.

У судовому засіданні 03.03.2010 року закінчене підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією суддів на 26.04.2010 року, залучено до участі у справі в якості спеціаліста старшого експерта сектору фототехнічної та портретної експертизи лабораторії криміналістичної експертизи ДНДЕКЦ МВС України капітана міліції Нізовцева Юрія Юрійовича .

Представник відповідача повідомив, що у Офіційному віснику України № 86 від 16листопада 2009 р. опубліковано оголошення про те, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2009 прийнято до розгляду справу № 2а-9926/09/0170 Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим за адміністративним позовом ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування пункту 3 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.06.2006 N 600, присвоєно № 2а-11386/09/2670 та залучено до участі у справі в якості відповідача Міністерство внутрішніх справ України.

26.04.2010 року представником позивача подано заяву про відвід головуючого судді Винокурова К.С. з тих підстав, що судом були відхилені порушені перед судом клопотання про залучення третіх осіб. Ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді.

У судовому засіданні 26.04.2010 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою в доповнення до раніше заявлених вимог позивач просив суд визнати недійсним в цілому наказ МВС України № 600 від 15 червня 2006 року.

Під час судового розгляду 03.06.2010 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі Міністерства юстиції України в якості співвідповідача.

Представник позивача під час судового розгляду підтримав позов у повному обсязі. Позовні вимоги в цілому мотивовані тим, що пункт 3 розділу І наказу МВС України від 15.06.2006 р. № 600, яким передбачено, що фотокартки, що подаються для оформлення паспорта, мають бути виконані без головного убору, порушує встановлені Конституцією України та Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації`норми, якими закріплене право особи на свободу світогляду і віросповідання. Оскільки позивач сповідує мусульманську релігію, у якій обов`язок носити хіджаб встановлений в Корані, представник вважає, що вклеювання фотокартки в паспорт громадянина України, де ОСОБА_1 буде зображена без хіджабу порушить її гідність та право на свободу світогляду.

Представник позивача вважає, що у віці 16 років під час оформлення паспорта його довірену особу було сфотографовано у хіджабі, що не порушувало будь-яких інструкцій МВС та інших нормативно-правових актів України.

В обґрунтування заявленого позову, представник позивача акцентував увагу на тому, що у пункті 3 оспорюваного наказу МВС України мова ведеться про головний убір без будь-якої конкретизації, у пункті не зазначено, що жінка, яка сповідує будь-яку релігію зобов`язана сфотографуватись з відкритими вухами. Виконання фото у хіджабі не перешкоджає ідентифікації особи, оскільки певна зачіска може також закривати вуха, лоб жінки тощо.

Також представник позивача зазначав, що дане питання є важливим для багатьох жінок, які сповідують мусульманську релігію та постійно проживають на території України.

Окрім того, представник позивача вважає, що у зв`язку з тим, що даний наказ не був доведений до відома громадян, оскаржуваний акт має бути визнаний нечинним в цілому з моменту його прийняття.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що Міністерство внутрішніх справ України діяло у межах повноважень, у спосіб та порядку, встановлених Конституцією та чинним законодавством України, а оспорюваний наказ МВС від 15.06.2006 № 600 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України`у повній мірі відповідає нормам Конституції та іншим нормативно-правовим актам вищої дії.

В обґрунтування заперечень відповідач посилався на норми Конституції України та Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", які передбачають, що здійснення права на свободу світогляду і віросповідання може бути обмежене законом в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Представники відповідача стверджували,що вимога позивача скасувати пункт 3 розділу 1 наказу МВС від 15.06.2006 року № 600, виходячи з його невідповідності релігійним переконанням позивача є абсурдною, спрямована на порушення базового конституційного принципу держави Україна, а саме відокремленість держави від релігії (ст. 35 Конституції України) та є нічим іншим, як намагання позивача інтегрувати канонічні норми ісламу в законодавство світської держави.

Представники відповідача зазначали, що встановлення вимог щодо зображення на фотокартках, що вклеюються в паспорт громадянина України зумовлено потребами забезпечення громадської безпеки, що є складовою національної безпеки України у сфері внутрішньої політики відповідно до положень Закону України «Про основи національної безпеки України».

Зображення на фотокартці, що підлягає вклеюванню в паспорт, особи без головного убору, обумовлено необхідністю відображення в документі максимальної кількості ідентифікаційних ознак громадянина, оскільки фотокартка, як складовий елемент паспорта, допомагає здійснити ідентифікацію особи за візуальними ознаками.

Під час судового розгляду старшим експертом сектору фототехнічної та портретної експертизи, який був залучений судом в якості спеціаліста були надані пояснення щодо складових повної ідентифікації особи.

У судовому засіданні 03.06.2010 року судом проголошено вступну та резолютивну частини постанови, а також ухвалу про закриття провадження у частині позовних вимог про визнання неконституційним пункту 3 розділу 1 наказу МВС України № 600 від 15.06.2006 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, спеціаліста, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2006 року наказом Міністерства внутрішніх справ України № 600 було затверджено Порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, який було також зареєстровано в Міністерстві юстиції України 7 липня 2006 року за № 804/12678.

За інформацією Міністерства юстиції України після державної реєстрації наказу МВС України від 15.06.2006 № 600 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України», він був оприлюднений в офіційному виданні інформаційного бюлетеня "Офіційний вісник України" за 2006 рік № 28 (ст. 2041), що вийшов 26 липня 2006 року.

Як зазначено у пункті 2 цього Порядку паспорт громадянина України (далі - паспорт) видається територіальними підрозділами у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб міських, районних управлінь (відділів) МВС України за місцем проживання кожному громадянинові України після досягнення 16-річного віку, а надалі в разі необхідності обмінюється, видається замість утраченого, викраденого або зіпсованого.

У 2000 році (до затвердження наказом МВС України Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України), коли позивачці виповнилося 16 років, вона оформила паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Джанкойським МРВ ГУ МВС України в Криму 04.08.2000 року, в якому було вклеєна фотокартка виконана у хіджабі.

Позивач ОСОБА_1 05.05.2009 року по досягненню нею 25-річного віку звернулась до Сектору громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб (далі СГІРФО) Бахчисарайського районного відділу ГУ МВС України в АР Крим із заявою, у якій просила вклеїти фото, на якому вона за релігійними переконаннями зображена у хустці (хіджабі), при цьому на цій фотокартці чітко видно її обличчя.

Начальником СГІРФО Бахчисарайського РВ ГУ МВС України в АР Крим надана відповідь позивачу, у якій з посиланням на п. 3 розділу І наказу МВС України № 600 від 15.06.2006 р. їй було відмовлено у вклеюванні до паспорту фотокартки в хустці. В обґрунтування відмови начальник СГІРФО зазначав, що працівники сектору не вправі змінювати вимоги до оформлення паспорту.

Пунктом 3 зазначеного Порядку № 600 передбачено, що для оформлення паспорта особа подає:

Основні документи

заяву про видачу паспорта за зразком, наведеним у додатку 1.

Заява і документи, оформлені неналежним чином, до розгляду не приймаються і повертаються заявникові;

свідоцтво про народження;

дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см.

Фотокартки, що подаються для оформлення паспорта, мають бути виконані з одного негатива, із зображенням обличчя виключно анфас, без головного убору, виготовленими на тонкому білому або кольоровому фотопапері без кутка».

Із зазначеним положенням Порядку № 600 щодо подання фотокартки для оформлення паспорта, які виконані без головного убору,не погоджується позивач, оскільки оскаржуваний акт порушує її право на сповідування ісламу та примушує порушувати його обов`язкові канони. Позивач зазначає, що вклеювання фотокартки в паспорт громадянина України, де вона буде зображена без хіджабу, порушить її право на свободу совісті та відправлення релігійних культів відповідно з вимогами мусульманської релігії.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, спеціаліста, колегія приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

У статті 24 Конституції України задекларовано, що громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України (пункт 1 частини першої статті 92 Конституції України).

У статті 35 Конституції України встановлено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації`врегульовано відносини, пов`язані з реалізацією права на свободу совісті та діяльності релігійних організацій.

Так, у статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації`визначено, що кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Відповідно до статті 5 цього Закону, в Україні здійснення державної політики щодо релігії і церкви належить виключно до відання України. Церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається.

Громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. Будь-яке встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії є неприпустимим (стаття 4 Закону).

Таким чином, Конституція України та Закон України«Про свободу совісті та релігійні організації`відокремили церкву та релігію від держави, тим самим визначивши державу Україна - світською країною, а також закріпили принцип неможливості побудови відносин між громадянином та державою на релігійних засадах.

Положення статті 35 Конституції України та статей 3, 4, 30 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" по суті відображають принципи щодо свободи світогляду та віросповідання, визначені в міжнародно-правових актах про права людини, зокрема, статті 18 Загальної декларації прав людини (1948 року), статті 18 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (1966 року), статтях 1, 6 Декларації про ліквідацію усіх форм нетерпимості та дискримінації на основі релігій або переконань (1981 року), статтях 1, 2 Декларації про права осіб, що належать до національних або етнічних, релігійних або мовних меншин (1992 року), статті 9 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (1950 року) тощо.

Забезпечення виконання цих положень Конституції України та зазначеного Закону, насамперед, покладається на органи державної влади, які наділено відповідними повноваженнями.

Відповідно до ст. 6, 8 та 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а їхні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно з п. 1 постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 року, № 2503-ХІІ «Про затвердження положень про паспорт громадянина України, про свідоцтво про народження та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон`паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.1993 р., № 1086 «Про першочергові заходи щодо забезпечення видачі паспортів громадянина України»(в редакції від 29.01.2003 р.) Міністерство внутрішніх справ України відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради від 26 червня 1992 р. "Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтво про народження" (в редакції постанови Верховної Ради України від 2 вересня 1993 р.), було уповноважено розробити і затвердити інструкцію щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України.

Вказане доручення було надано в межах законних прав та обов`язків закріплених за МВС України спеціальним Законом України «Про міліцію».

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 10 Закону України "Про міліцію" міліція зобов`язана контролювати додержання громадянами та службовими особами встановлених законодавством правил паспортної системи, в`їзду, виїзду, перебування в Україні і транзитного проїзду через її територію іноземних громадян та осіб без громадянства. За частиною першою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон провадиться за зверненням до органів внутрішніх справ.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.2006 року № 1383 «Про затвердження Положення про Міністерство внутрішніх справ України`відповідач у межах своїх повноважень вирішує питання громадянства, здійснює реєстрацію та облік фізичних осіб за місцем проживання (перебування), забезпечує видачу громадянам України, які постійно проживають на її території, паспортних документів, іноземцям та особам без громадянства - документів для в`їзду в Україну, перебування в ній та виїзду за межі України або постійного проживання на її території, а також веде контроль за додержанням правил паспортної системи.

Таким чином, прийняття оскаржуваного наказу відбулося в межах законодавчо визначеної компетенції відповідача на виконання розпоряджень вищого органу державної виконавчої влади - Кабінету Міністрів України (ст. 116 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

Як зазначено у преамбулі оскаржуваного акту, наказ МВС України від 15.06.2006 року №600 «Про затвердження порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України`був прийнятий відповідно до Законів України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року N 2503-ХП (зі змінами), та Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2002 року N 844 "Про утворення Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб".

Вказаним наказом був затверджений порядок оформлення і видачі офіційного документа, що посвідчує громадянство України - паспорт.

Таким чином, прийняття оскаржуваного наказу не мало на меті втручання у питання, що стосуються реалізації громадянами їх конституційного права на свободу совісті і віросповідання.

Як пояснював представник МВС України, передбачені наказом вимоги до фотокартки, що вклеюється в паспорт не може розцінюватися, як порушення прав позивача на свободу совісті, а саме сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання та діяти у відповідності до них.

Оскаржуваний нормативно-правовий акт не встановлює правила поведінки та користування предметами одягу для певних груп громадян в залежності від релігійних переконань. Ним не здійснюється обмеження в порядок сповідування будь-якої релігії, права їх вільного вибору, зміни або розповсюдження.

Встановлення вимог щодо зображення на фотокартках, що вклеюються в паспорт громадянина України, зумовлено потребами забезпечення громадської безпеки, що є складовою національної безпеки України у сфері внутрішньої політики відповідно до положень Закону України «Про основи національної безпеки України», оскільки саме паспорт є одним з тих документів, що посвідчує особу.

Зображення на фотокартці, що підлягає вклеюванню в паспорт, особи без головного убору, обумовлено перш за все необхідністю відображення в документі максимальної кількості ідентифікаційних ознак громадянина, оскільки фотокартка, як складовий елемент паспорта, допомагає здійснити ідентифікацію особи за візуальними ознаками.

У судовому засіданні надані пояснення спеціалістом - старшим експертом сектору фототехнічної та портретної експертизи лабораторії криміналістичної експертизи ДНДЕКЦ МВС України капітаном міліції Нізовцевим Ю.Ю. , який володіє достатніми знаннями в області фізіономіки, основним напрямком діяльності якого є ідентифікація особи за її зовнішнім виглядом, зокрема, за її обличчям.

На пропозицію суду запросити у судове засідання спеціаліста у іншій галузі, наприклад, антрополога, етнографа, які б на думку представника позивача, могли надати пояснення щодо можливості ідентифікації особи за зовнішнім виглядом не з точки зору кримінальної реєстрації, представник позивача не відреагував, та окрім запропонованого відповідачем спеціаліста у галузі портретної експертизи, у судове засідання жодний зі спеціалістів не прибув.

Спеціаліст Нізовцев Ю.Ю. пояснив, що ідентифікація особи відбувається за зображенням в цілому, враховуючи усі складові частини обличчя, які у кожному певному випадку мають особливе значення. Наприклад, для однієї людини достатньо особливостей форми її носа, а для іншої тільки сукупність усіх ознак в цілому дає можливість ідентифікувати особу в повній мірі. Також спеціалістом зазначено, які частини обличчя перш за все дають змогу ідентифікувати особу, це зокрема, очі, ніс, волосся, шия, її ширина, природній овал обличчя. Серед незмінних ознак експерт називав також форму вуха, форму підборіддя, лоба, носа та лінію зросту волосся. В розрізі питань, які мають значення для вирішення даного спору, спеціаліст звернув увагу на те, що будь-який головний убір закриває окремі частини обличчя особи, що унеможливлює її ідентифікацію. Так, спеціаліст зазначав, що оскільки паспорт використовується особою для здійснення також великого обсягу юридичних дій з метою набуття цивільних прав та обов`язків, при ідентифікації особи, наприклад, нотаріусом, який не є спеціалістом у портретній експертизі, можуть виникати труднощі, якщо на фотокартці у паспорті особа буде зображена у головному уборі.

Представник відповідача у своїх запереченнях також зазначав про те, що хіджаб, як ортодоксальне релігійне вбрання, робить неможливим ідентифікувати особу, оскільки хіджаб приховує лоб, шию, підборіддя, скули, вуха та волосся жінки, а також розмиває контур її обличчя.

Під час судового засідання сторони не змогли навести чітке визначення хіджабу ні в нормативному, ні в загальновживаному сенсі. Як зазначив відповідач, хіджаб в перекладі з арабської - це покривало, занавіс - в ісламі, традиційне жіноче головне покривало. В залежності від течій ісламської релігії хіджаб має приховувати певні частини тіла. Позивач в свою чергу не зміг довести, що існує єдина позиція стосовно того, які саме частини тіла мають бути прикриті хіджабом. Хоча представник позивача наполягав на тому, що хіджаб це виключно платок, що покриває голову та шию, залишаючи обличчя відкритим, на доказ чого надав примірник газети «Левый берег`від 26 лютого-4 березня 2010 з зображенням різних типів традиційного релігійного одягу по інформації громадської організації «Крымский научный центр исламоведения», суд не може прийняти такі твердження позивача, як доведені в зв`язку з наступним. У цій же газеті в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», автор східнознавець ОСОБА_3 , зазначає, «що представники різних течій по-різному трактують слова в Корані про носіння мусульманського одягу. Хустка чи хіджаб -не самоціль, а в першу чергу скромність… Але ж в Корані ні про шию, ні про голову нічого не сказано». Судом було зазначено, що в разі бажання позивача, останній може запросити у судове засідання спеціалістів, які б на його думку могли надати додаткові пояснення з зазначеного приводу. Проте враховуючи, те, що позивач не скористався зазначеним правом, а також те, що на прикладі наданого позивачем в якості доказу примірника газети вбачаються розбіжності в різних підходах до трактування певних положень ісламської релігії, що стосуються традиційного вбрання, суд не має можливості на сьогоднішній день чітко та однозначно визначити певні характеристики хіджабу, як традиційного вбрання.

Таким чином, суд погоджується з висновком спеціаліста та представників відповідача, що будь-який головний убір, і мова ведеться не тільки про хіджаб, скриватиме певні частини обличчя особи, що перешкоджатиме повній ідентифікації особи. За таких обставин, саме уникнення складнощів при ідентифікації особи за її зображенням на фотокартці у паспорті мав на меті відповідач, розробляючи відповідне положення Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України.

Окрім того, відповідач навів приклад законодавчої ініціативи парламенту королівства Бельгії, який саме з викладених обставин в квітні 2010 року заборонив на території країни носіння хіджабу або будь-якого іншого релігійного одягу, що закриває обличчя особи та ускладнює його ідентифікацію. Також зазначав у своїх запереченнях про те, що духовні лідери ісламу країн (релігійні школи Шафіїтів и Ханбалітів), де носіння хіджабу обмежено на законодавчому рівні дозволяють жінкам фотографуватися на паспорт без хіджаба - як виняток і через необхідність. При цьому фотографувати жінку має її чоловік або хтось з її рідних.

Також відповідач зауважив, що встановлення заборон або обмежень використання елементів релігійного одягу у відносинах особи та держави не виключає обов`язок держави забезпечити свободу віросповідання в інших сферах суспільних відносин.

Позивач та її представник у своїх уточненнях до позову просили суд визнати наказ МВС України від 15.06.2006 р. № 600 недійсним в цілому, аргументуючи зазначене тим, що в ході тривалих пошуків вони так і не змогли знайти офіційне опублікування оскаржуваного наказу.

Як зазначалось судом вище, наказ МВС України від 15.06.2006 № 600 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України`оприлюднений Міністерством юстиції України в офіційному виданні інформаційного бюлетеня "Офіційний вісник України" за 2006 рік № 28 (ст. 2041).

Відповідно до Указу Президента України від 13.12.1996 № 1207/96 "Про опублікування актів законодавства України в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України", офіційне опублікування нормативних актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, зареєстрованих Міністерством юстиції України здійснюється в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України", що засновується і видається Міністерством юстиції України, є щотижневим офіційним виданням, у якому публікуються державною мовою: закони України; укази і розпорядження Президента України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, що мають нормативний характер; акти Конституційного Суду України; нормативно-правові акти Національного банку України; міжнародні договори України, що набрали чинності; нормативні акти міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, зареєстровані Міністерством юстиції України.

Відповідно до Указу Президента України від 10 червня 1997 року № 503 "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" офіційне оприлюднення нормативно-правових актів здійснюється Міністерством юстиції України після їх включення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів із зазначенням присвоєного їм реєстраційного коду.

Відповідно до п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України від 14.11.2006, № 1577 "Про затвердження Положення про Міністерство юстиції України" функції забезпечення функціонування єдиної системи правової інформатизації, видання збірників законодавства та інформаційного бюлетеня "Офіційний вісник України" віднесена до компетенції Міністерства юстиції України.

Таким чином, державний орган - Міністерство юстиції, відповідальний за офіційне опублікування нормативно-правових актів органів державної виконавчої влади, виконав свої функції по опублікуванню нормативно-правового акту, що в свою чергу спростовує твердження представника позивача відносно того, що даний наказ не був доведений до відома широкому колу населення.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до п. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване не це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи те, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень доведено, що затверджений наказом від 15.06.2006 року № 600 Порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України прийнято Міністерством внутрішніх справ України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, прийнятий наказ врегульовує питання оформлення і видачі паспорта усіма громадянами України в цілому, а не стосується окремих осіб, положення цього наказу не спрямовані на ущемлення прав громадян на свободу совісті та віросповідання, суд не вбачає підстав для визнання його недійсним в цілому, а також пункту 3 розділу 1.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, ст. 105, 158-163, 171 КАС України, адміністративний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя К.С. Винокуров

Судді Н.Є. Блажівська

В.А. Донець

Дата складення та підписання постанови в повному обсязі -05.07.2010.