Справа № 420/5535/18
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5535/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Соколенко О.М.

при секретарі судового засідання Хлевитській С.І.

за участю:

представника відповідача - Хвостікової О.В. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) до Головного управління ДФС в Одеській області (далі - відповідач, ГУ ДФС в Одеській області, Головне управління, контролюючий орга), в якій позивач просить суд:

- скасувати рішення Головного управління ДФС в Одеській області № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року про анулювання реєстрації платника єдиного податку-фізичної особи;

- зобов`язати Головне управління ДФС в Одеській області відновити реєстрацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з дати винесення рішення № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року, про що внести запис в реєстр платників єдиного податку.

Ухвалою суду від 30.10.2018 року судом на підставі положень ч.1 ст.169 КАС України позовну заяву залишено без руху, та позивачу наданий десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

12 листопада 2018 року за вх. №34335/18 засобами поштового зв`язку від представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом із:

1) уточненою позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області від 09.11.2018 року (т.1 а.с.51-55), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС в Одеській області № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року про анулювання реєстрації платника єдиного податку-фізичної особи;

- зобов`язати Головне управління ДФС в Одеській області відновити реєстрацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з дати винесення рішення № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року, про що внести запис в реєстр платників єдиного податку.

2) квитанцією №0.0..1 від 11.08.2018 року про сплату судового збору у розмірі 1768,00 грн.

3) доказами, визначеними судом, які наявні у позивача.

Окрім того, на виконання вимог ухвали суду від 30.10.2018 року представником позивача надано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, до якої додано копію адвокатського запиту, адресованого Одеській дирекції ПАТ "Укрпошта" з проханням надати інформацію щодо точної дати отримання ОСОБА_1 поштового відправлення від ГУ ДФС в Одеській області.

Ухвалою суду від 19.11.2018 року судом продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви до 28.11.2018 року.

21 листопада 2018 року за вх. №35717/18 через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом із відповіддю ПАТ «Укрпошта» на запит адвокатський запит представника позивача щодо дати отримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 копії рішення Головного управління ДФС в Одеській області № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року.

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є платником єдиного податку 2 групи з 01 січня 2012 року та за період своєї підприємницької діяльності вчасно та у повному обсязі сплачувала визначені законодавством обов`язкові платежі, однак, рішенням ГУ ДФС в Одеській області № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року анульовано реєстрацію платника єдиного податку-фізичної особи на підставі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів. Як вказує позивач, підставою винесення такого рішення слугували відомості (висновки) щодо наявності податкового боргу, які надійшли від підрозділу погашення податкового боргу від 19.03.2018 року № 138/11/15-32-17-02-07. Також, вказане рішення не містить стислого змісту порушення, а лише посилання на статті Податкового кодексу України.

28.08.2018 року позивач здійснила пошук за своїми даними через сайт Державної фіскальної служби та на сайті була розміщена інформація, що станом на 21.08.2018 року ОСОБА_1 не мала податкового боргу.

Позивач вважає, що рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку прийнято відповідачем як суб`єктом владних повноважень з порушень вимог діючого законодавства та підлягає скасуванню, з наступних підстав.

По-перше, позивач зазначає, що податкова заборгованість з податку на майно, що належить фізичній особі, та не використовуються для провадження господарської діяльності, не може породжувати правового наслідку у вигляді анулювання реєстрації як платника єдиного податку на цій підставі. По-друге, податковий борг виник через неотримання податкового повідомлення-рішення №14614-13 від 17.06.2016 року. По-третє, рішення про анулювання реєстрації як платника податків прийнято лише на підставі відомостей, тобто в порушення норм п.299.11 ст.299 ПК України, без складання акту перевірки.

Так, щодо наявності податкового боргу, що став підставою для винесення рішення № 90/15-32-13-16-09, він був сформований з податку на майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік. ФОП ОСОБА_1 зазначає, що будинок, розташований у АДРЕСА_1, який є об`єктом оподаткування, відповідно до норм законодавства, є особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Вказане майно, як стверджує позивач, навіть опосередковано не стосується підприємницької діяльності позивача, як фізичної особи-підприємця, а тому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичною особою, яка є власником об`єктів житлової нерухомості (код бюджетної класифікації 18010200) сплачується у порядку, визначеному для фізичних осіб, і у випадку несплати повинно формувати податковий борг саме у фізичної особи, відповідно до п.п.266.5.1 п. 266.6 ст.266 Податкового кодексу України.

В обґрунтування протиправності прийняття спірного рішення, позивач також зазначає, що вона не отримувала податкове повідомлення-рішення №14614-13 від 17.06.2016 року на суму 1622,41 грн., про яке зазначає ГУ ДФС в Одеській області у відповіді за вих. № 7997/К/15-32-54-08-06 від 24.09.2018 року. Зокрема, у листі ГУ ДФС в Одеській області йдеться про направлення Комінтернівською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області 03.08.2016 року до Крижанівської сільської ради листа №4815/10/15-13-01 про залучення до співпраці представників місцевого органу самоврядування для забезпечення вручення податкового повідомлення-рішення №14614-13 від 17.06.2016 року.

Однак, звернувшись до Крижанівської сільської ради з відповідним адвокатським запитом, як вказує позивач, виявлено невідповідності інформації, оскільки у відповідь на запит повідомлено, що згідно даних вхідної кореспонденції Крижанівської сільської ради лист від ГУ ДФС в Одеській області Комінтернівського ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області №4816/10/15-13-01 про залучення до співпраці представників місцевого органу самоврядування для забезпечення вручення податкового повідомлення-рішення від 17.06.2016 року №146 14-13 стосовно ОСОБА_1 на адресу сільської ради не надходив.

Отже, як стверджує позивач, ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена у відповідності до норм Податкового кодексу України про прийняття податкового повідомлення-рішення.

Позивач зазначає, що при отриманні податкового повідомлення рішення № 4439-13 від 18.05.2017 р. (за 2016 рік) на суму 2925,49 грн., яке вручено 20.10.2017 р. сума, зазначена у ньому, сплачена в повному обсязі. Однак, позивачу було невідомо, що грошові кошти зараховані в першу чергу у якості погашення боргу та пені (1611,41 грн. та 184,33 грн.), і таким чином залишився податковий борг у розмірі 1795,74 грн.

Також, обґрунтовуючи позовну заяву приписами пп.298.2.3 п.298.2 ст.298, п.299.10, п.299.11 ст.299 Податкового кодексу України позивач зазначає, що рішення від 30.03.2018 року прийнято з порушенням порядку та процедури анулювання реєстрації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 , без складання акту перевірки.

Ухвалою суду від 26.11.2018 року судом:

- прийнято до розгляду позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (з урахуванням уточненої позовної заяви від 09.11.2018 року) та відкрито провадження у справі за даною позовною заявою;

- вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України;

- встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

22 грудня 2018 року за вх. №ЕП/7614/18 засобами електронної пошти (у встановлений судом строк) згідно переліку, наведеного у ньому, в тому числі, з доказами направлення їх копій позивачу (т.1 а.с.94-97,98-118).

Так, у відзиві на позовну заяву Головне управління ДФС в Одеській області зазначає, що позовна заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Нормативно обґрунтовуючи власні доводи приписами пп.14.1.175 п.14.1 ст.14, п.291.2, п.291.4 ст.291, п.293.1, п.293.2 ст.293, пп.298.2.3 п.298.2 ст.298, п.299.10 ст.299, п.300.1 ст.300 Податкового кодексу України, відповідач вказує, що відповідно до абз.8 п.п.298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України та відомостей щодо наявного боргу зі сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичною особою, яка є власником об`єктів житлової нерухомості (код бюджетної класифікації 18010200); надходжень від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення (код бюджетної класифікації 19010100) відділом адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску території обслуговування Лиманської ОДПІ управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Одеській області прийнято рішення № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року щодо анулювання реєстрації ОСОБА_1 як платника єдиного податку.

На підставі бази даних ІС «Податковий блок» у власності ОСОБА_1 рахується житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 332,3 кв.м.

З посиланням на положення п.п.266.2.1 п.266.2, п.п.266.4.4 п.266.4 ст.266 Податкового кодексу України, відповідач вказує, що нерухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_1 , відповідно до п.п.266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України було оподатковано за 2015 рік та сформовано податкове повідомлення-рішення № 14614-13 від 17.06.2016 року на суму 1611,41 грн.

Комінтернівською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області 03.08.2016 року направлено до Крижанівської сільської ради лист № 4815/10/15-13-01 про залучення до співпраці представників місцевого органу самоврядування для забезпечення вручення ОСОБА_1 податкового повідомлення-рішення № 14614-13 від 17.06.2016 року.

29.08.2016 року в ІКП нараховано до сплати податку в сумі 1611,41 грн., однак, сума податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичною особою, яка є власником об`єктів житлової нерухомості, у 2016 році (за 2015 рік) ОСОБА_1 не сплачена до бюджету.

У 2017 році нерухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_1 , відповідно до п.п.266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПКУ було оподатковано за 2016 рік та сформовано податкове повідомлення-рішення № 4439-13 від 18,05.2017р. на суму 2925,49 грн. та вручено платнику 20.10.2017р. Платником сплачено податок на нерухоме майно в сумі 2925,49 грн. 09.10.2017 р. згідно платіжного доручення, однак, згідно з вимогами п. 87.9 ст. 89 ПК України сплачена сума податку на нерухоме майно зарахована в рахунок сплати податкового боргу з цього ж податку в сумі 1611,41 грн. та нарахованої пені за його несвоєчасну сплату в сумі 184,33 грн.

Як стверджує відповідач, залишок податкового боргу в сумі 1795,74 грн. сплачений лише 27.08.2018р. згідно платіжного доручення № 50081088В.

По надходженням від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення (екологічному податку), відповідач вказує, що на підставі п.250.2 ст.250 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 щоквартально подає до податкового органу податкові декларації з екологічного податку та сплачує кошти, а саме: 19.01.2015р. нею сплачено 3,94 грн. згідно платіжного доручення № 10373181; 18.02.2015р. сплачено 3,43 грн. згідно платіжного доручення № 10401886; подано податкову декларацію екологічного податку № від 19.01.2015 року на суму податку 3,94 грн. та податкову декларацію екологічного податку N від 30.01.2015 року на суму податку 7,37 грн. Відповідно, сума податкового боргу складає 3,94 грн. Протягом 2015-2018 рр. платник сплачувала екологічний податок без врахування суми податкового боргу, що виникла у 1 кварталі 2015 року.

Однак, як вказує відповідач, згідно з вимогами п. 87.9 ст. 89 Податкового кодексу України, сплачена сума податку зараховувалася в рахунок сплати податкового боргу з цього ж податку. Крім того, при кожній сплаті податку згідно вимог ст. 129 Податкового кодексу України нараховувалась пеня за його несвоєчасну сплату.

Також, як зазначає відповідач, 12.04.2016 року згідно вимог ст.126 Податкового кодексу України та податкового повідомлення-рішення № донараховані штрафні санкції за несвоєчасну сплату екологічного податку в сумі 0,79 грн.

Таким чином, як стверджує відповідач, за позивачем з екологічного податку обліковувався податковий борг: станом на 19.02.2015 в сумі 3,94 грн., станом на 20.05.2015р. - 4,98 грн., станом на 19.02.2016 грн. - 5,04 грн., станом на 20.05.2016 р.- 6,71 грн., станом на 19.02.2017р. - 6,71 грн., станом на 20.05.2017р. - 7,21 грн., станом на 19.02.2018р. - 0,33 грн., який не погашений до теперішнього часу.

Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви ФОП ОСОБА_1 у повному обсязі.

29 грудня 2019 року за вх. №40866/19 через канцелярію суду від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив разом із доказами направлення її копії на адресу відповідача (т.1 а.с.120-126).

Так у відповіді на відзив позивач, окрім викладених у позовній заяві обставин та доводів позивача, зазначається, що відповідач не надав жодної оцінки щодо аргументів ФОП ОСОБА_1 на користь відсутності взаємозв`язку між заборгованістю фізичної особи та фізичної особи-підприємця та не надав доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтується відзив.

Зокрема, як вказує позивач, у додатках до відзиву відсутні докази направлення на адресу Крижанівської сільської ради листа №4815/10/15-13-01, та подальшого отримання ОСОБА_1 , податкового повідомлення-рішення №14614-13 від 17.06.2016 року. Більш того, у матеріалах справи є відповідь Крижанівської сільської від 18.09.2018 року, в якій зазначено, що лист №4815/10/15-13-01 не надходив на адресу сільської ради.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що оскільки ОСОБА_1 не отримувала податкового повідомлення-рішення за 2015 рік, то й відповідного обов`язку зі сплати податку у неї не виникало. При цьому, позивач стверджує, що відповідач, посилаючись на направлення даного податкового повідомлення-рішення, всупереч вимогам ст. 59 Податкового кодексу України не надсилав податкову вимогу.

Зважаючи на вищевикладене та з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Верховного суду від 21.02.2018 року по справі №813/1465/17, від 15.05.2018 року по справі №813/676/17, позивач просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 24.01.2019 року судом витребувано з Головного управління ДФС в Одеській області:

- відомості (висновки) щодо наявності податкового боргу від підрозділу погашення податкового боргу від 19.03.2018 року №138/11/15-32-17-02-07;

- докази наявності у відповідача податкового боргу (вимоги про сплату) з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичною особою, яка є власником житлової нерухомості та з екологічного податку, і документів та підставі яких він виник.

Ухвалою суду від 24.01.2019 року судом вирішено проводити розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18.02.2019 року о 12:20 год.

18.02.2019 року у підготовчому засіданні представником позивача надано до суду додаткові пояснення з питання наявності боргу з екологічного податку (т.1 а.с.143), в яких зазначається, що при подачі відзиву на позовну заяву, контролюючим органом не надано первинних документів, в яких було б визначено податкові зобов`язання та було б чітко підтверджено належними доказами наявність податкового боргу. Також, позивач зазначає, що 19.01.2015 року до контролюючого органу подано звітну податкову декларацію з екологічного податку за 4 квартал 2014 року та сплачено 3,94 грн. відповідного податку. Згодом, позивачем встановлено, що нею допущено помилку щодо обрахунку суми нарахованого податкового зобов`язання, та в межах строку подання звітності - 30.01.2015 року, подано звітну нову податкову декларацію за 4 квартал 2014 року, де сума змінилася з 3,94 грн. на 7,37 грн. Враховуючи сплачені раніше 3,94 грн. позивачем доплачено до загальної суми податкового зобов`язання - 3,43 грн. Отже, як стверджує позивач, сума в розмірі 7,37 грн. включала в себе вже сплачені 19.01.2015 року 3,94 грн., а 18.02.2015 року позивачем сплачено залишок суми у розмірі 3,43 грн.

Таким чином, наведені у відзиві пояснення відповідача щодо наявності заборгованості не відповідають дійсності та пов`язані з тим, що податковим органом невірно обраховано суму податкового зобов`язання та здвоєно обов`язок сплати податку за двома деклараціями за один і той ж самий період.

Ухвалою суду від 18.02.2019 року судом оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 06.03.2019 року о 12:00 год.

26 лютого 2019 року за вх. №ЕП/150/19 засобами електронної пошти та 26 лютого 2019 року через канцелярію суду від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення разом із додатками згідно переліку, наведеного у них (т.1 а.с.157-179,180-199), в яких зазначено, що за даними інформаційних баз Державної фіскальної служби України за ОСОБА_1 станом на:

- 01.10.2017 рахувався податковий борг в сумі 1963,67 грн.., в тому числі, земельний податок з фізичних осіб - 344,90 грн., податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 1611,41 грн., надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення - 7,36 грн.;

- 01.11.2017 рахувався податковий борг в сумі 352,26 грн., в тому числі земельний податок з фізичних осіб - 344,90 грн., надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення - 7,36 грн.;

- 01.12.2017 рахувався податковий борг в сумі 299,73 грн., в тому числі земельний податок з фізичних осіб - 292,37 грн., надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення - 7,36 грн.;

- 01.01.2018 рахувався податковий борг в сумі 2094,92 грн., в тому числі земельний податок з фізичних осіб - 292,37 грн., податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - 1795,19 грн., надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення - 7,36 грн.;

- 01.02.2018 рахувався податковий борг в сумі 2094,77 грн., в тому числі земельний податок з фізичних осіб - 292,37 грн., податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - 1795,19 грн., надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення - 7,21 грн.;

- 01.03.2018 рахувався податковий борг в сумі 2087,56 грн., в тому числі земельний податок з фізичних осіб - 292,37 грн., податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - 1795,19 грн., надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення - 0,33 грн.

Ухвалою суду від 06.03.2019 року судом продовжено шістдесятиденний строк підготовчого провадження у справі №420/5535/18 на тридцять днів та відкладено підготовче засідання по даній адміністративній справі на 02.04.2019 року о 15 год. 30 хв.

У підготовчому засіданні 02.04.2019 року представником позивача надано до суду додаткові письмові пояснення разом із додатками до них (т.1 а.с.211-238).

Так, у вказаних поясненнях представник позивача додатково зазначає, що відповідач посилається на існування у позивача податкового боргу зі сплати земельного податку з фізичних осіб (у розмірі 344,90 грн. станом на 01.10.2017 року; 344,90 грн. - станом на 01.11.2017 року; 292,37- станом на 01.12.2017 року; 292,37 - станом на 01.01.2018 року; 292,37 - станом на 01.02.2018 року; 292,37 грн. - станом на 01.03.2018 року). При цьому, у відповіді на адвокатський запит №7997/К/15-32-54-08-06 від 24.09.2018 року йшлося лише про існування податкового боргу зі сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичною особою, яка є власником житлової нерухомості; надходжень від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення. У відзиві на позовну заяву також не зазначалось про існування боргу зі сплати земельного податку.

Окрім того, у поясненнях зазначено, що відповідач надав лист-відповідь на запит на отримання публічної інформації від 05.02.2019 року, де йдеться про нарахування земельного податку на земельну ділянку, розташовану в с. Крижанівка в 2016 році - 7,24 грн., у 2017 році - 21,72 грн., у 2018 році - 21,72 грн., і вказані суми нарахування земельного податку на земельну ділянку суперечать тим, що вказані у поясненнях відповідача. Також, у листі зазначається про наявність заборгованості з податку на земельну ділянку, розташовану у с .Кремидівка , що є очевидною помилкою, оскільки позивач не має у своїй власності такої земельної ділянки. Представник позивача стверджує, що зв`язавшись із виконавцем відповіді на запит, стало відомо, що інформацію про заборгованість із земельного податку по Кремидівці було видалено, як помилкову.

Також, у поясненнях зазначається, що позивач не отримувала податкові повідомлення-рішення по земельному податку. В той же час, на думку представника позивача, оскільки ФОП ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, вона звільнена від сплати земельного податку згідно пп.281.1.3 п.281.1 ст.281 ПК України. Крім того, як зазначено у поясненнях, інформацію щодо наявності заборгованості зі сплати земельного податку ОСОБА_1 отримано самостійно.

Зважаючи на вищевикладене, у поясненнях зазначено, що ГУ ДФС в Одеській області не надало достатніх доказів щодо наявності податкового боргу у ОСОБА_1 та щодо законності процедури винесеного рішення про анулювання реєстрації як платника єдиного податку.

Ухвалою суду від 02.04.2019 року, яка прийнята на місці та занесена до протоколу судового засідання судом оголошено перерву у підготовчому засіданні до 16.04.2019 року о 10:20 год.

У зв`язку із проведенням планових ремонтних робіт Південним РЕМ ПАТ «Одесаобленерго», 16.04.2019 року з 09:45 по 15:30 год., про що складено відповідний акт №2 від 16.04.2019 року, підготовче засідання, призначене на 16.04.2019 року о 10:20 год. перенесено на 23.04.2019 року о 09:30 год.

Ухвалою суду від 23.04.2019 року судом закрито підготовче провадження по цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 23 квітня 2019 року після закриття підготовчого провадження у даній справі.

У судовому засіданні 23.04.2019 року судом заслухано вступне слово представника позивача оголошено перерву у судовому засіданні до 13.05.2019 року о 14:00 год.

У судовому засіданні 13.05.2019 року судом заслухано доповнення до вступного слова представника позивача, заслухано вступне слово представника відповідача, досліджено письмові докази, які містяться в матеріалах справи та оголошено перерву у судовому засіданні до 20.05.2019 року о 16:00 год.

У судовому засіданні 20.05.2019 року представником позивача надано до суду заяву про стягнення судових витрат із додатками до неї, яка залучена до матеріалів справи, у зв`язку із чим оголошено перерву до 22.05.2019 року о 12.00 год. для надання представнику відповідача можливості подати заперечення щодо зменшення розміру судових витрат на правову допомогу.

22.05.2019 року судом зареєстровано надіслане відповідачем 21.05.2019 року клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

21.05.2019 року засобами електронної пошти до суду з боку представника позивача ОСОБА_14 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якому також зазначається, що позовні вимоги позивача представник підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.05.2019 року заявлений позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, письмових поясненнях та зважаючи на подані до суду докази.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши вступне слово представників сторін, промову в судових дебатах представника відповідача, ознайомившись із заявами сторін по суті справі, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються ці заяви, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 29.12.2004, про що зроблено запис № 0000247, та знаходиться на обліку в Комінтернівській ОДПІ Головного управління ДФС в Одеській області як платник податків з 29.12.2004 року (т.1 а.с.59-62).

Як вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2018 року за №138/11/15-32-17-0207 начальником управління погашення боргу ГУ ДФС в Одеській області складено на ім`я начальника управління податків та зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Одеській області службову записку, в якій зазначено, що на виконання п.2 розпорядження від 12.09.2017 року №540-р «Про створення постійно діючої комісії по прийняттю рішень щодо анулювання реєстрації платників єдиного податку - фізичних осіб», Управління погашення боргу надає перелік фізичних осіб - платників єдиного податку, по яким, за даними ІС «Податковий блок», рахувався податкових борг станом на кожне перше число місяці протягом останніх двох кварталів (т.1 а.160,182).

До суду надано копію інформації про фізичних осіб-платників єдиного податку, які мають податковий борг станом на 13.03.2018 року (т.1 а.с.161,183), в якій зазначено, що сума податкового боргу по ОСОБА_1 складає станом: на 01.10.2017 року - 1963,67 грн.; на 01.11.2017 року - 352,26 грн.; на 01.12.2017 року - 299,73 грн.; на 01.01.2018 року - 2094,92 грн.; на 01.02.2018 року - 2094,77 грн.; на 01.03.2018 року - 2087,56 грн.

Судом встановлено, що 30.03.2018 року Головним управлінням ДФС в Одеській області прийнято рішення №90/15-32-13-16-09 «Про анулювання реєстрації платника єдиного податку-фізичної особи» (т.1 а.с.11-12,68-69, 112-114), в якому зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована платником єдиного податку 01.01.2012 року та є платником податку 2 групи 20%.

Підставою для анулювання реєстрації платника єдиного податку у рішенні визначено: наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів (абз.8 пп.298.2.3 п.298.2 ст.298 Податкового кодексу України).

Документами, які підтверджують наявність підстав для анулювання реєстрації платника єдиного податку є : відомості (висновки) щодо наявності податкового боргу від підрозділу погашення податкового боргу від 19.03.2018 року №138/11/15-32-17-02-07.

У якості висновку у рішенні зазначається, що перелічені причини та документи є підставою для анулювання реєстрації платника єдиного податку відповідно до п.299.10 ст.299 Податкового кодексу України. Датою анулювання реєстрації ОСОБА_1 як платника єдиного податку 2 групи 20% є 01.04.2018 року.

З матеріалів справи судом встановлено, що копію вказаного рішення отримано позивачем лише 08.05.2018 року, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення з штриховим кодовим ідентифікатором « 544» (т.1 а.с.115).

Вважаючи рішення Головного управління ДФС в Одеській області № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року про анулювання реєстрації платника єдиного податку-фізичної особи протиправним та таким, що підлягає скасуванню позивач звернулась до суду із даною позовною заявою.

Вирішуючи дану справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані Податковим кодексом України (далі - ПК України), в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності встановлено главою 1 Розділу XIV «Спеціальні податкові режими» Податкового кодексу України, відповідно до пункту 291.2 статті 291 якої спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою (п.291.3 ст.291 ПК України).

Згідно з п.п.2 п.291.4 ст.291 Податкового кодексу України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку: друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв:

- не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб;

- обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень.

В свою чергу, порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку визначений статтею 299 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п.299.1, 299.2 ст.299 Податкового кодексу України реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку.

Згідно з п.299.10 ст.299 Податкового кодексу України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі:

1) подання платником податку заяви щодо відмови від застосування спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, - в останній день календарного кварталу, в якому подано таку заяву;

2) припинення юридичної особи (крім перетворення) або припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем відповідно до закону - в день отримання відповідним контролюючим органом від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації такого припинення;

3) у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 та підпунктом 298.8.6 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу;

4) якщо у податковому (звітному) році частка сільськогосподарського товаровиробництва юридичної особи платника єдиного податку четвертої групи становить менш як 75 відсотків;

5) якщо платником єдиного податку четвертої групи не подано податкову звітність, передбачену підпунктом 295.9.1 пункту 295.9 статті 295 цього Кодексу.

Як встановлено судом зі змісту спірного рішення, підставою для анулювання реєстрації позивача як платника єдиного податку є наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів згідно абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України.

Абзацом 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України встановлено, що платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки: у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.

Відповідно до пункту 299.11 статті 299 ПК України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

При цьому, Верховний Суд в постанові від 21.02.2018 у справі №813/1465/17 зазначив, що аналіз викладених правових норм (статті 298, 299 ПК України) дає підстави для висновку, що контролюючий орган приймає рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп у разі встановлення під час проведення перевірки факту наявності у такого платника податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, що повинно бути зафіксовано у відповідному акті перевірки. При цьому реєстрація платника єдиного податку анулюється з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення.

Аналогічні висновки, містяться у постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року по справі №813/676/17.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з урахуванням викладеного, враховуючи правові висновки Верховного Суду, вбачається, що підставою для прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку другої групи, у разі встановлення під час проведення перевірки факту наявності у такого платника податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, є акт перевірки, в якому зафіксовані відповідні порушення (наявність податкового боргу).

В свою чергу, на вимогу суду надати такий акт перевірки, представник відповідача під час розгляду справи зазначила, що такий акт відповідачем не складався, а оскаржуване рішення прийнято за відомостями (висновками) щодо наявності податкового боргу від підрозділу погашення податкового боргу від 19.03.2018 року №138/11/15-32-17-02-07.

Таким чином, враховуючи те, що несплата позивачем податкового боргу протягом двох послідовних кварталів встановлена відповідачем на підставі відомостей (висновків) щодо наявності податкового боргу, а не на підставі акту перевірки, яка, в свою чергу, контролюючим органом не проводилася, суд вважає, що відповідачем порушено умови та порядок прийняття рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку.

Вказані висновки суду повністю узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 року у справі №813/1465/17.

З огляду на викладене та аналізуючи зміст вищенаведених норм законодавства у взаємозв`язку із обставинами справи та правовими висновками Верховного Суду, суд зазначає, що відповідачем не дотримано процедуру прийняття оскаржуваного рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку - фізичної особи, чим порушено приписи пункту 299.11 статті 299 ПК України.

В свою чергу, надаючи оцінку твердженням відповідача щодо наявності у позивача станом на дату прийняття оскаржуваного рішення податкового боргу, суд зазначає наступне.

Стосовно наявності податкового боргу з екологічного податку (надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення), а саме, станом: на 01.10.2017 року - 7,36 грн., на 01.11.2017 року - 7,36 грн., на 01.12.2017 року - 7,36 грн., на 01.01.2018 року - 7,36 грн., на 01.03.2018 року - 0,33 грн., відповідач зазначає, що на підтвердження наявності цього боргу ним надані витяги з інтегрованої картки платника податків по цьому виду податку.

На підтвердження вказаних обставини контролюючим органом надано до суду витяги з інтегрованої картки платника податків - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (т.1 а.с.98-108, 169-174, 192-194, 198), з яких вбачається, що станом на 19.01.2015 року платником нараховано суму 3,94 грн., станом на 18.02.2015 року - 3,43 грн., а станом на 19.02.2015 року в інтегрованій картці містяться відомості щодо нарахування платником самостійно за податковою декларацією з екологічного податку від 30.01.2015 року із терміном сплати до 19.02.2015 року - 7,37 грн. Водночас, містяться дані щодо наявності недоїмки: на 31.12.2017 року - 7,21 грн., на 13.02.2018 року - 0,48 грн., та з 28.02.2018 року по 31.08.2018 року - 0,33 грн.

Вказана заборгованість, як вказує відповідач, виникла у зв`язку із тим, що позивачем подано податкову декларацію екологічного податку № від 19.01.2015 року на суму податку 3,94 грн. та податкову декларацію екологічного податку N від 30.01.2015 року на суму податку 7,37 грн., та 19.01.2015 року позивачем сплачено 3,94 грн. згідно платіжного доручення № 10373181, а 18.02.2015 року позивачем сплачено 3,43 грн.

Відповідно, як стверджує відповідач, сума податкового боргу складає 3,94 грн., а позивач сплачувала протягом 2015-2018 років екологічний податок без врахування суми податкового боргу, що виникла у 1 кварталі 2015 року.

Також, відповідач зазначає, що 12.04.2016 року згідно вимог ст.126 Податкового кодексу України та податкового повідомлення-рішення № донараховані штрафні санкції за несвоєчасну сплату екологічного податку в сумі 0,79 грн.

Відповідач зазначає, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, податковий борг позивача з цього податку складає 0,33 грн.

Згідно з п. 300.1. ст. 300 Податкового кодексу України , платники єдиного податку несуть відповідальність відповідно до цього Кодексу за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за своєчасність подання податкових декларацій.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Підпунктом 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу передбачено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

В свою чергу п.250.2 ст.250 ПК України визначено, що платники податку складають податкові декларації за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, подають їх протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) кварталу, до контролюючих органів та сплачують податок протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку подання податкової декларації:

- за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, скиди забруднюючих речовин у водні об`єкти, розміщення протягом звітного кварталу відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах - за місцем розміщення стаціонарних джерел, спеціально відведених для цього місць чи об`єктів;

- за утворення радіоактивних відходів та тимчасове зберігання радіоактивних відходів понад установлений особливими умовами ліцензії строк - за місцем перебування платника на податковому обліку у контролюючих органах

Згідно з п.250.5. ст.250 ПК України платники податку перераховують суми податку, що справляється за викиди, скиди забруднюючих речовин та розміщення відходів, одним платіжним дорученням на рахунки, відкриті в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, які забезпечують розподіл цих коштів у співвідношенні, визначеному законом.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 19.01.2015 року подано до ДПІ у Комінтернівському районі ГУ Міндоходів в Одеській області податкову звітну декларацію з екологічного податку за 4 квартал 2014 року разом із додатком №1 до вказаної декларації, в якій визначено суму нарахованого податкового зобов`язання за звітний квартал за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами та пересувними джерелами забруднення, скиди забруднюючих речовин безпосередньо у водні об`єкти та розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях на об`єктах у розмірі 3,94 грн. (т.1 а.с.144-146).

Таким чином, сума податку по вказаній декларації, нарахованого позивачем складає 3,94 грн.

Також, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 30.01.2015 року подано до ДПІ у Комінтернівському районі ГУ Міндоходів в Одеській області податкову звітну нову декларацію з екологічного податку за 4 квартал 2014 року разом із додатком №1 до вказаної декларації, в якій визначено суму нарахованого податкового зобов`язання за звітний квартал за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами та пересувними джерелами забруднення, скиди забруднюючих речовин безпосередньо у водні об`єкти та розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях на об`єктах у розмірі 7,37 грн. (т.1 а.с.147-149).

Таким чином, сума податку по вказаній новій звітній декларації, нарахованого позивачем складає 7,37 грн.

Вказані декларації прийняті податковим органом, що підтверджується відповідними квитанціями №2 (т.1 а.с.146,149).

Водночас, до суду з боку позивача надано копії:

- квитанції №10373181 від 19.01.2015 року про сплату позивачем екологічного податку за 4 квартал 2014 року у розмірі 3,94 грн. (т.1 а.с.146-зворотній бік);

- квитанції №10401886 від 19.01.2015 року про сплату позивачем екологічного податку за 4 квартал 2014 року у розмірі 3,43 грн. (т.1 а.с.149-зворотній бік).

Таким чином, позивачем сплачено у повному обсязі суму податку, яка визначена у податковій звітній новій декларації з екологічного податку за 4 квартал 2014 року, яка складає 7,37 грн. (3,94 грн.+3,43 грн.).

При цьому, вказані дати подання декларацій, визначені у них суми та сплачені суми із зазначенням їх дат в інтегрованій картці позивача з екологічного податку відповідають вищевказаним документам.

Проте, під час вступного слова представник відповідача зазначила про те, що контролюючим органом «нова звітна» декларація позивача прийнята в базі як «уточнююча декларація», у зв`язку із чим й виник борг у розмірі 3,94 грн.

Відповідно до п.4.10. розд.4 Методичних рекомендацій щодо приймання та комп`ютерної обробки податкової звітності платників податків в органах ДПС України, затверджених наказом ДПС України 14.06.2012 № 516, які діяли на момент подання відповідних декларацій позивачем, якщо після подачі декларації (незалежно від способу подачі) за звітний період платник податків подає нову декларацію із виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період, то штрафи, передбачені п.50.1 ст.50 Кодексу, не застосовуються.

Така декларація заноситься до БДАЗ з ознакою "звітна нова" (якщо це передбачено формою) та "звітна" (якщо інше не передбачено формою), а надана раніше звітність отримує статус "До відома".

В свою чергу, документ звітності з типом «Уточнюючий» подається платником податків після закінчення граничного строку подання для такого документа звітності, якщо раніше подавався документ звітності з типом «Звітний» або «Звітний новий» за звітний (податковий) період, що уточнюється.

Отже, як вбачається з викладеного, дані, які мали б бути враховані відповідачем щодо загального розміру визначеного екологічного податку позивачем є саме 7,37 грн., які позивачем були сплачені у визначені законодавством строки.

Однак, за помилку відповідача при прийняті звітної нової декларації від 30.01.2015 року, поніс відповідальність позивач, оскільки контролюючим органом позивачу безпідставно визначено суму у розмірі 3,94 грн., яка у подальшому була зменшена до 0,33 грн. як суму податкового боргу з екологічного податку, яку позивач мав станом на дату прийняття оскаржуваного рішення.

Таким чином, висновки контролюючого органу про наявність у позивача заборгованості зі сплати екологічного податку є безпідставними, та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Стосовно наявності у позивача заборгованості з податку на нерухоме майно у загальному розмірі 1795,74 грн., суд зазначає наступне.

Відповідач стверджує, що у позивача наявна сума заборгованості у розмірі 1611,41 грн., яка виникла у зв`язку із несплатою суми грошового зобов`язання, визначеного відповідачем у податковому повідомленні-рішенні від 17.06.2016 року №146014-13, що, як вказує відповідач, підтверджується даними інтегрованої картки позивача з цього виду податку. Згідно платіжного доручення про сплату 2925,49 грн. за податковим повідомленням-рішенням від 18.05.2017 року, ця сума була зарахована в рахунок сплати податкового боргу в сумі 1611,41 грн. та нарахованої пені у розмірі 184,33 грн.

На підтвердження вказаних обставини відповідачем надано до суду витяги з інтегрованої картки платника податків - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (т.1 а.с.109-111,175-178, 186-189,229-231), з яких вбачається, що:

- 29.08.2016 року нараховано податок на нерухомість (ф.о.) за невизначеним документом б/н від 17.06.2016 року у розмірі 1611,41 грн. та збільшено недоїмку на цю суму;

- станом на 31.12.2017 року, 31.01.2018 року, 28.02.2018 року, 31.03.2018 року, 30.04.2018 року, 31.05.2018 року, 30.06.2018 року, 31.07.2018 року у позивача рахувалась недоїмка у розмірі 1795,74 грн., яка погашена 27.08.2018 року згідно платіжного доручення від 27.08.2018 року на суму 6793,6 грн.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 до одруження) на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна - будинок за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 332,3 кв.м. (т.1 а.с.56-58).

Як стверджує відповідач у відзиві на позовну заяву сума заборгованості у розмірі 1611,41 грн. виникла у зв`язку із несплатою суми грошового зобов`язання, визначеного відповідачем у податковому повідомленні-рішенні від 17.06.2016 року №146014-13.

При цьому, як вбачається з вищевказаної інтегрованої картки позивача 29.08.2016 року нараховано податок на нерухомість (ф.о.) за невизначеним документом б/н від 17.06.2016 року у розмірі 1611,41 грн. та збільшено недоїмку на цю суму також за цим невизначеним документом.

Суд зазначає, що на неодноразові пропозиції суду з боку відповідача так і не було надано вищевказаного податкового повідомлення-рішення від 17.06.2016 року №146014-13, яким позивачу визначено суму податку у розмірі 1611,41 грн., з посиланням на його відсутність у відповідача.

Окрім того, не було надано з боку відповідача доказів направлення та отримання (доказів неможливості отримання) ОСОБА_1 вищевказаного податкового повідомлення-рішення № 14614-13 від 17.06.2016 року на суму 1611,41 грн.

В свою чергу, судом встановлено, що у відповідь на адвокатський запит (т.1 а.с.45-46) Головне управління ДФС в Одеській області на адресу адвоката Клименко О. направлено лист від 24.09.2018 року №7997/К/15-32-54-08 (т.1 а.с.13-15,70-72), в якому зазначено, що на підставі бази даних ІС «Податковий блок» у власності ОСОБА_1 рахується житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 332,3 кв.м.

З посиланням на положення п.п.266.2.1 п. 266.2, п.п.266.4.4 п.266.4 ст.266 Податкового кодексу України, у листі вказано, що нерухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_1 , відповідно до п.п.266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України було оподатковано за 2015 рік та сформовано податкове повідомлення-рішення № 14614-13 від 17.06.2016 року на суму 1611,41 грн.

У листі від 24.09.2018 року №7997/К/15-32-54-08 також вказано, що Комінтернівською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області 03.08.2016 року направлено до Крижанівської сільської ради лист № 4815/10/15-13-01 про залучення до співпраці представників місцевого органу самоврядування для забезпечення вручення ОСОБА_1 податкового повідомлення-рішення № 14614-13 від 17.06.2016 року на суму 1611,41 грн.

29.08.2016 року в ІКП нараховано до сплати податку в сумі 1611,41 грн., однак, сума податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичною особою, яка є власником об`єктів житлової нерухомості, у 2016 і році (за 2015 рік) ОСОБА_1 не сплачена до бюджету.

Разом з цим, у листі від 24.09.2018 року №7997/К/15-32-54-08 зазначено, що у 2017 році нерухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_1 , відповідно до п.п.266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПКУ було оподатковано за 2016 рік та сформовано податкове повідомлення-рішення № 4439-13 від 18.05.2017р. на суму 2925,49 грн. та вручено платнику 20.10.2017р. Платником 09.10.2017 р. сплачено податок на нерухоме майно в сумі 2925,49 грн. згідно платіжного доручення №124D891А79, однак, згідно з вимогами п.87.9 ст. 89 ПК України сплачена сума податку на нерухоме майно зарахована в рахунок сплати податкового боргу з цього ж податку в сумі 1611,41 грн. та нарахованої пені за його несвоєчасну сплату в сумі 184,33 грн.

У зв`язку із отриманням відповіді вказаного змісту представником позивача подано адвокатський запит, на який отримано відповідь від 18.09.2018 року №02-13/1339 від Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області (т.1 а.с.16,73), в якому остання повідомила про те, що згідно даних вхідної кореспонденції Крижанівської сільської ради, лист від ГУ ДФС в Одеській області №4816/10/15-13-01 про залучення до співпраці представників місцевого органу самоврядування для забезпечення вручення податкового повідомлення-рішення від 17.06.2016 року №14614-13 стосовно ОСОБА_1 на адресу сільської ради не надходив.

На вимогу суду з боку відповідача надано копію листа Комінтернівської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області від 03.08.2016 року № 4816/10/15-13-01, адресований сільському голові Крижанівської сільської ради про залучення до співпраці представників місцевого органу самоврядування для забезпечення вручення податкових повідомлень-рішень по сплаті на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, із зазначенням переліку громадян, яким нараховано податок, зокрема, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).

Жодних даних щодо посилання на конкретне податкове повідомлення-рішення, в тому числі, від 17.06.2016 року №146014-13 на суму 1611,41, вказаний лист не містить.

Відповідно до пункту 8 розділу 1 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платником податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 року за № 1204 (далі - Порядок №1204) при складанні податкового повідомлення-рішення йому присвоюється номер, який вноситься до реєстру, передбаченого пунктом 1 розділу 4 цього Порядку.

Отже, у реєстрі податкових повідомлень-рішень присвоюється та зазначається номер такого рішення та дата внесення відомостей до реєстру.

Згідно з п.9 розділу 2 Порядку №1204 до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання.

Передбачений вказаною нормою Порядку, розрахунок відповідачем не додавався, а тому залишається не відомим підстави зазначеного в оскаржуваному рішенні розміру зобов`язання.

Відповідно пункту 1 розділу 3 наказу податкове повідомлення-рішення за формою «Ф» надсилається (вручається) платнику податків у терміни, встановлені Кодексом для податків на майно фізичних осіб.

Відповідно до пункту 3 розділу 3 наказу податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 Кодексу.

Таким чином, як вбачається з викладеного, жодних доказів щодо прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення від 17.06.2016 року №146014-13 на суму 1611,41 грн., складення до нього розрахунку, доказів направлення та отримання його позивачем, матеріали справи не містять, та на неодноразову вимогу суду, відповідачем такі докази до суду не надані, із посиланням на їх відсутність у контролюючого органу.

Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Відповідно до пункту 5 підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень.

Тобто податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує 340,00 грн.

Натомість, за позивачем станом вже на 29.08.2016 року згідно інтегрованої картки платника податку обліковувалась заборгованість в розмірі 1611,41 грн., а відтак, в силу положень пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний був надіслати позивачу податкову вимогу про сплату боргу у спосіб, визначений Податковим кодексом України, чого зроблено останнім не було.

Як встановлено судом у представника відповідача, податкова вимога контролюючим органом не складалась та не направлялась позивачу.

Таким чином, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, враховуючи твердження відповідача про прийняття податкового повідомлення-рішення від 17.06.2016 року №146014-13 на суму 1611,41 грн., залишив поза увагою право позивача бути обізнаним про наявність у нього заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік, та можливість оскарження позивачем такого податкового повідомлення-рішення та/або податкової вимоги у встановленому порядку.

Водночас, при розгляді справи суд враховує, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2016 та 2017 рік, який нараховано позивачу контролюючим органам, був сплачений позивачем, що не заперечувалось відповідачем та підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с.66-67).

Зважаючи на відсутність доказів: прийняття податкового повідомлення-рішення № 14614-13 від 17.06.2016 року, його вручення позивачу, складання податкової вимоги, суд приходить до висновку, що доводи відповідача про наявність у ФОП ОСОБА_1 податкового боргу зі сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки станом на 01.10.2017 року, 01.11.2017 року, 01.12.2017 року, 01.01.2018 року, 01.02.2018 року, 01.03.2018 року у розмірі 1795,74 грн. є недоведеними, необґрунтованими жодними належними доказами.

З огляду на викладене та аналізуючи зміст вищенаведених норм законодавства у взаємозв`язку із обставинами справи, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено жодними належними доказами наявність у позивача суми заборгованості у розмірі 1611,41 грн., яка виникла у зв`язку із несплатою суми грошового зобов`язання, визначеного відповідачем у податковому повідомленні-рішенні від 17.06.2016 року №146014-13, та становила станом на дату прийняття рішення 1795,74 грн.

Щодо посилання представника відповідача Хвостікової О.В. у письмових поясненнях (т.1 а.с.157-158,180-181) щодо наявності у позивача податкового боргу із земельного податку з фізичних осіб станом на 01.10.2017 року - 344,90 грн., 01.11.2017 року - 344,90 грн., 01.12.2017 року - 292,37 грн., 01.01.2018 року - 292,37 грн., 01.02.2018 року - 292,37 грн., 01.03.2018 року - 292,37 грн., суд виходить з наступного.

По-перше, суд зазначає, що відповідачем не було зазначено про наявність податкового боргу по вищезазначеному податку у відзиві на позовну заяву як на підставу прийняття спірного рішення.

Як вбачається з наданої до суду з боку сторін копії листа ГУ ДФС в Одеській області від 05.02.2019 року, адресованого позивачу (т.1 а.с.184), у ньому зазначається, що згідно бази даних, які отримані від органів виконавчої ради, отримання яких передбачено ст.286 ПК України, у ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) станом на 01.05.2018 рік рахувалися земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0992 га, яка розташована в с. Кремидівка та земельна ділянка для особистого селянського господарства загальною площею 0,0992 га, яка розташована в с. Крижанівка Лиманського району Одеської області.

На підставі ст. 286 ПКУ ОСОБА_1 здійснено нарахування земельного податку за земельні ділянки, які розташовані в с. Крижанівка в 2016 році - 7,24 грн., в 2017 році - 21,72 грн., в 2018 році - 21,72 грн. та в с. Кремидівка в 2016 році - 77,15 грн., в 2017 році - 81,78 грн., в 2018 році - 81,78 грн.

В свою чергу, до суду з боку позивача надано копію листа Головного управління ДФС в Одеській області від 04.09.2018 року №7303/Ш/15-32-13-16-15 (т.1 а.с.218-220), який складено у відповідь на запит представника позивача, що зареєстрований в ГУ ДФС в Одеській області за вх. №Ш/127/ЗПІ/15-32 від 30.08.2018 року, та в якому повідомлено про прийняття рішення №90 від 30.03.2018 року щодо анулювання реєстрації позивача як платника єдиного податку на підставі наявності у ФОП ОСОБА_1 податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та по екологічному податку.

Таким чином, відповідач у своїх листах та заявах по справі зазначає різні підстави для анулювання реєстрації платника єдиного податку, зазначаючи спочатку, що борг у позивача наявний по 2 податкам, а згодом, вже у 2019 році посилається на наявність податкової заборгованості у позивача по трьом податкам станом на момент прийняття спірного рішення від 30.03.2018 року.

Крім того, суд зазначає, що з боку відповідача під час розгляду справи не надано доказів отримання інформації, зокрема, щодо наявності у позивача саном на 01.05.2018 року земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0992 га, яка розташована в с. Кремидівка, зважаючи на посилання представника позивача на те, що у позивача відсутня земельна ділянка за вказаним місцем розташування.

Відповідно до п.286.2 ст.286 ПК України, платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Відповідач під час розгляду справи посилався на те, що позивачем були подані відповідні декларації з плати за землю, де були визначені податкові зобов`язання, однак такі не були сплачені позивачем.

На підтвердження вказаних обставини контролюючий органом надано до суду інтегровану картку платника податків - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з цього податку (т.1 а.с.166-168, 195-197), в якій зазначається сума недоїмки у розмірі 292,37 грн.

Однак представник відповідача не змогла надати суду обґрунтовану відповідь на підставі чого саме виникла вказана заборгованість позивача, а також не надала до суду копії відповідних декларацій, які самостійно подавались позивачем, за твердженням відповідача.

Також, суд зазначає, що згідно з п.286.5 ст.286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Проте, посилаючись на нарахування позивачу земельного податку згідно з п.286.5 ст.286 ПК України, відповідачем не було надано до суду відповідного податкового повідомлення-рішення.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до пп.281.1.3 п.281.1 ст.281 Податкового кодексу України від сплати податку звільняються пенсіонери (за віком).

Відповідно до пп. 281.2.2, 2811.2.5 п. 281.2 ст. 282 ПК України звільнення від сплати податку за земельні ділянки, передбачене для відповідної категорії фізичних осіб пунктом 281.1 цієї статті, поширюється на одну земельну ділянку за кожним видом використання у межах граничних норм, зокрема, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): у селах - не більш як 0,25 гектара, в селищах - не більш як 0,15 гектара, в містах - не більш як 0,10 гектара, для ведення садівництва - не більш як 0,12 гектара.

Так, до суду з боку позивача надано пенсійне посвідчення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане 05.12.2011 року, з якого вбачається, що позивач є пенсіонером за віком (т.1 а.с.238).

Отже, позивачем до суду надані докази того, що ОСОБА_12 є пенсіонером за віком, а з наданої відповідачем інформації у його листах вбачається, що кожна земельна ділянка складає 0,0992 га, тобто, не перевищує встановлені граничні норми. Також, з наданої відповідачем інформації вбачаться, що такий податок нараховувався позивачу як фізичній особі.

Однак, відповідачем при прийняті оскаржуваного рішення не було перевірено дану інформацію по позивачу в контексті застосування до неї як до пенсіонера за віком відповідних пільг по сплаті земельного податку.

В той же, час, суд зазначає, що протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи з боку відповідача не надано до суду належних доказів, які підтверджують виникнення у позивача як фізичної особи-підприємця вказаного податкового боргу.

Згідно з ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому суд виходить з того, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень включає в себе те, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим. Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути обґрунтовані та можуть ґрунтуватися виключно на належних та достатніх доказах.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Проте, суд зазначає, що відповідачем не було складено відповідний акт згідно пункту 299.11 статті 299 ПК України, не було визначено по яким саме податкам у позивача виник податковий борг та період його виникнення. При цьому, суд враховує, що відповідач у своєму листі, наданому у відповідь на запит позивача від 04.09.2018 року щодо підстав прийняття спірного рішення та у відзиві на позовну заяву, зазначав лише про два податки, по яким у позивача станом на момент прийняття спірного рішення рахувалась заборгованість, а саме:борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та по екологічному податку.

В свою чергу, посилання на наявність податкового боргу по земельному податку як на підставу для прийняття спірного рішення міститься лише у поясненнях представника відповідача від 26.02.2019 року, наданих до суду, та у листі відповідача від 05.02.2019 року.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи зміст вищенаведених норм законодавства у взаємозв`язку із обставинами справи, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління ДФС в Одеській області № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року про анулювання реєстрації платника єдиного податку-фізичної особи є протиправним підлягає скасуванню, оскільки прийнято відповідачем без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, за відсутності належних доказів на підтвердження наявності у позивача податкового боргу та з порушенням порядку та умов його прийняття.

Вирішуючи вимоги позивача про зобов`язання Головного управління ДФС в Одеській області відновити реєстрацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з дати винесення рішення № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року, про що внести запис в реєстр платників єдиного податку, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з пунктом 19-3.1. статті 19-3 ПК України до функцій державних податкових інспекцій належать: здійснення сервісного обслуговування платників податків; здійснення реєстрації та ведення обліку платників податків та платників єдиного внеску, об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням; формування та ведення Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, Єдиного банку даних про платників податків - юридичних осіб, реєстрів, ведення яких покладено законодавством на контролюючі органи; виконання інших функцій сервісного обслуговування платників податків, визначених законом.

Відповідно до п.299.1 ст.299 ПК України реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.

Оскільки спірним рішенням ГУ ДФС в Одеській області безпідставно та неправомірно анульовано реєстрацію позивача як платника єдиного податку, суд вважає, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача відновити таку реєстрацію, про що внести запис до реєстру платників єдиного податку.

В той же, час судом встановлено, що у рішенні № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року зазначено, що датою анулювання реєстрації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Таким чином, вимога позивача про зобов`язання Головного управління ДФС в Одеській області відновити реєстрацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з дати винесення рішення № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року, про що внести запис в реєстр платників єдиного податку підлягає частковому задоволенню шляхом:

- зобов`язання Головного управління ДФС в Одеській області відновити реєстрацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з 01.04.2018 року, про що внести запис до реєстру платників єдиного податку.

В частині стягнення з відповідача суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір за подачу даної позовної заяви яка містить одну вимогу немайнового характеру (про скасування рішення) та похідну від неї вимогу (про зобов`язання вчинити певні дії) у розмірі 1762,00 грн. згідно квитанції №0.0..1 від 09.11.2018 року (т.1 а.с.44).

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування спірного рішення, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з Головного управління ДФС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області на користь позивача суми судового збору у розмірі 1762,00 грн.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача вартості витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн., суд зазначає наступне.

Так, представником позивача - адвокатом ОСОБА_14 надано до суду заяву про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 10000 грн.

У вказаній заяві надано перелік послуг з надання правової допомоги, серед яких:

- первісна консультація клієнта щодо характеру спірних правовідносин (1,5 год.) - 1050 грн.;

- вивчення матеріалів справи та правовий аналіз наданих клієнтом документів (2,5 год.) - 1750 грн.;

- формування правової позиції по справі, пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах (2,5 год.) - 1750 грн.;

- підготовка додаткових пояснень (2 год.) -1400 грн.;

- представлення інтересів у судовому засіданні 18.02.2019 року (0,5 год.) -250 грн.;

- правовий аналіз пояснень по справі №420/5535/18, що надійшли 25.02.2019 року (1,5 год.) 1050 грн.;

- підготовка додаткових пояснень від 02.04.2019 року (2 год.) -1400 грн.,

- представлення інтересів у судовому засіданні 02.04.2019 року (0,5 год.) - 250 грн.;

- представлення інтересів у судовому засіданні 23.04.2019 року (0,5 год.) - 250 грн.;

- представлення інтересів у судовому засіданні 13.05.2019 року (0,5 год.) - 250 грн.;

- допомога у складанні запиту на публічну інформацію до ГУ ДФС в Одеській області - (0,5 год.) -350 грн.;

- представлення інтересів у судовому засіданні 20.05.2019 року (0,5 год.) -250 грн.

Всього, тривалість наданих робіт складає 15 годин вартістю 10000 грн., із розрахунку: 500 грн. /год. - за участь в судових засіданнях, 700 грн./год. - за здійснення інших видів робіт, що відображено у додатку до договору про надання правничої допомоги №51 від 15.02.2019 року.

На підтвердження таких витрат на правничу допомогу з боку представника позивача разом клопотанням про стягнення судових витрат по справі, надано до суду:

1) квитанцію №0.0..1 від 16.05.2019 року про сплату 10000,00 грн., в якій в графі: «Платник» зазначено: «ФОП ОСОБА_1 »; призначення платежу вказано: «за договором №51 про надання правової від 15.02.2019»; одержувач - «Адвокатське об`єднання Пантеон».

2) виписку по рахунку Адвокатське об`єднання «Пантеон» по надходження коштів від ФОП ОСОБА_1 ;

3) договір про надання правової допомоги №51 від 15.02.2019 року

4) додаток до договору про надання правової допомоги №51 від 15.02.2019 року, в п.1.1. якого зазначено, що клієнт (ФОП ОСОБА_1) сплачує адвокату плату, що розраховується погодинно: за участь у судових засіданнях - 500 грн./год; за здійснення інших видів робіт - 700 грн./год.

5) акт №1 від 16.05.2019 року, в якому наведено перелік робіт, виконаних адвокатським об`єднанням «Пантеон» по договору про надання правової допомоги №51 від 15.02.2019 року на загальну суму 10000 грн.;

6) запит про надання публічної інформації від 13.05.2019 року.

22 травня 2019 року судом зареєстровано клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

У вказаному клопотанні, ГУ ДФС в Одеській області з посиланням на положення ст.16, ст.134 КАС України зазначає, що адвокатом надано перелік послуг про надання правової допомоги, більшість з яких є тотожними, а саме консультація, вивчення матеріалів, формування позиції, при цьому, вартість послуг різна.

Крім того, як зазначено відповідачем, з матеріалів справи вбачається, що позов підписано та направлено до суду безпосередньо адвокатом ОСОБА_15. Документи, які вказані у додатку до договору про надання правової допомоги складені ОСОБА_15, натомість договір про надання правової допомоги складений між АО «Пантеон» в особі ОСОБА_14 . Більшість процесуальних документів складені ОСОБА_15 , який не є працівником АО «Пантеон», що виключає можливість компенсувати витрати на правову допомогу іншій особі - ОСОБА_14 .

Також, відповідач зазначає, що розмір гонорару адвоката з урахуванням категорії справи та витраченого часу адвокатом є завищеним і не відповідає ринковим цінам на адвокатські послуги.

Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами до 1 мінімального прожиткового мінімуму.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд, відповідно до положень ч.5, ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", ч.5 ст.242 КАС України враховує висновки Верховного суду щодо застосування норм права.

Так, у відповідності до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що компенсація таких витрат здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Водночас, відповідно до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 21 січня 2019 року у справі № 910/15944/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вже зазначалось судом вище, згідно вказаної додаткової угоди від 15.02.2019 року розмір гонорару адвоката складає 10000 грн. із розрахунку: 500 грн. /год. - за участь в судових засіданнях, 700 грн./год. - за здійснення інших видів робіт.

Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55).

З огляду на вищезазначене, щодо віднесення позивачем до витрат на правничу допомогу наступних робіт (послуг): первісна консультація клієнта щодо характеру спірних правовідносин (1,5 год.) - 1050 грн.; вивчення матеріалів справи та правовий аналіз наданих клієнтом документів (2,5 год.) - 1750 грн.; формування правової позиції по справі, пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах (2,5 год.) - 1750 грн., суд зазначає наступне.

Так, згідно доказів, які підтверджують сплату наданої позивачу правничої допомоги вбачається, що ФОП ОСОБА_1 перерахувала грошові кошти за ці послуги Адвокатському об`єднанню «Пантеон», з яким і було укладено договір про надання правничої допомоги №51 від 15.02.2019 року.

При цьому, позов поданий до суду 25.10.2018 року.

Участь у даній адміністративній справі від імені позивача після прийняття судом ухвали від 24.01.2019 року, приймав адвокат ОСОБА_14, який діє на підставі ордеру серії ВН №049951 та договору, і є членом адвокатського об`єднання «Пантеон» (т.1 а.с.140-141).

Водночас, як встановлено судом з матеріалів справи, позовна заява, та усі заяви, що подавались від імені позивача, були складені та підписані представником за довіреністю від 18.07.2018 року ОСОБА_15 На вказаних документах за підписом вказаної особи наявна печатка адвоката ОСОБА_15

Згідно довіреності від 18.07.2018 року нею позивач уповноважила, в тому числі, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 діяти від її імені та інтересів. У вказаній довіреності зазначено, що кожен з представників має право діяти самостійно та за власним розсудом.

Таким чином, з вищевказаного вбачається, що ОСОБА_15 були здійсненні дії щодо підготовки матеріалів та подання позовної заяви, додатків до неї, надання відповідних запитів до відповідача.

З огляду на викладене, вбачається недоведеним з боку позивача, що надання послуг з надання позивачу первинної консультації щодо характеру спірних правовідносин; вивчення матеріалів справи та правовий аналіз наданих клієнтом документів; формування правової позиції по справі, пошук та аналізу актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, були здійсненні від імені керуючого партнера адвокатського об`єднання «Пантеон» ОСОБА_14

Отже, в цій частині судові витрати на правничу допомогу не підлягають стягненню з відповідача.

Щодо віднесення позивачем до витрат на правничу допомогу послуги з: правового аналізу пояснень по справі №420/5535/18, що надійшли 25.02.2019 року (1,5 год.) - 1050 грн.; допомоги у складанні запиту на публічну інформацію до ГУ ДФС в Одеській області - (0,5 год.) - 350 грн.; підготовки додаткових пояснень від 02.04.2019 року (0,5 год.) -1400 грн., суд зазначає, що вказані роботи (послуги) надані з власної ініціативи адвокатського об`єднання, оскільки судом не зазначалось про необхідність вчинення таких дій представником позивача в межах розгляду даної адміністративної справи.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, враховуючи те, що наданими до суду документами не підтверджено обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі, суд дійшов висновку, що судові витрати на правничу допомогу (щодо вищевказаних видів робіт) не підлягають стягненню з відповідача - суб`єкта владних повноважень.

В свою чергу, щодо віднесення позивачем до витрат на правничу допомогу робіт (послуг) щодо представлення інтересів позивача у судовому засіданні: 18.02.2019 року (0,5 год.) - 250 грн.; 02.04.2019 року (0,5 год.) - 250 грн.; 23.04.2019 року (0,5 год.) - 250 грн.; 13.05.2019 року (0,5 год.) - 250 грн.; 20.05.2019 року (0,5 год.) - 250 грн., суд зазначає наступне.

Загальна сума витрат за представлення інтересів позивача у судовому засіданні, які позивач просить стягнути складає 1250 грн. (5 засідань по 0,5 год.).

Так, судом встановлено, що представник позивача ОСОБА_14 . приймав участь у наступних судових засіданнях:

- 18.02.2019 року, яке призначено на 12.20 год. (закінчилось о 12.43 год.) - 0,5 год.;

- 02.04.2019 року, яке призначено на 15.30 год. (закінчилось о 15.53 год.) - менше 0,5 год.

- 23.04.2019 року, яке призначено на 10.00 год. (закінчилось о 10.16 год.) - підготовче засідання; 23.04.2019 року (судове засідання) з 10.17 год. до 10.33 год. (загалом 0,5 год.);

- 13.05.2019 року, яке призначено на 14.00 год. (закінчилось о 15.10 год.) - 1 год.

- 20.05.2019 року, яке призначено на 16.00 год. (закінчилось о 16.25 год.) менше 0,5 год.

Отже, загальний час засідань, в який приймав участь позивач, та які ним зазначені у клопотанні становить 2,5 години, у зв`язку із чим витрати, пов`язані з представництвом інтересів позивача у судовому засіданні представником позивача ОСОБА_14, які підлягають стягненню з відповідача складають 1250 грн.(2,5 год.*500 грн. (за 1 год.), та саме така сума була зазначена позивачем до стягнення.

22.05.2019 року судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду та зазначено, що повний текст рішення суду буде виготовлений у строк, визначений ч.3 ст.243 КАС України.

Згідно з приписами ч.3 ст.243 КАС України залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Таким чином, з урахуванням наведених приписів ч.1, ч.6 ст.120 КАС України, останнім днем для складання рішення суду у повному обсязі по вказаній справі є 03.06.2019 року.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 72, 73, 74, 76, 77, 90, 120, 132, 134, 139, 205, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до Головного управління ДФС в Одеській області (, адреса: вул.Семінарська, 5, м.Одеса, 65044) про визнання протиправним та скасування рішення № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року про анулювання реєстрації платника єдиного податку-фізичної особи та зобов`язання відновити реєстрацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з дати винесення рішення № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року, про що внести запис в реєстр платників єдиного податку - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС в Одеській області про анулювання реєстрації платника єдиного податку-фізичної особи ОСОБА_1 № 90/15-32-13-16-09 від 30.03.2018 року.

Зобов`язати Головне управління ДФС в Одеській області (, адреса: вул.Семінарська, 5, м.Одеса, 65044) відновити реєстрацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) з 01.04.2018 року, про що внести запис до реєстру платників єдиного податку.

В решті позовних вимог - відмовити.

Клопотання представника позивача про розподіл судових витрат по справі №420/5535/18 - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області (, адреса: вул.Семінарська, 5, м.Одеса, 65044) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) суму судового збору у розмірі 1762,00 грн. грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 копійок) та суму витрат на правничу допомогу у розмірі 1250 грн. (одна тисяча двісті п`ятдесят гривень 00 копійок).

У задоволенні розподілу іншої частини судових витрат - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 03.06.2019 року.

Суддя О.М. Соколенко

.