Справа № 1.380.2019.000381
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.000381
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Вакули А.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими особами №ЛВ 3318/1469/НД/АВ/ФС від 27.12.2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держпраці у Львівській області (79005, м.Львів, пл.Міцкевича, 8) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими особами №ЛВ3318/1469/НД/АВ/ФС від 27.12.2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.12.2018 року відповідачем на підставі наказу від 27.11.2018 року №2841/1-П проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 з питань дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, тривалості робочого часу, часу відпочинку, оплати праці, праці неповнолітніх, гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. За наслідками проведеного інспекційного відвідування складено акт №ЛВ3318/1469/НД/АВ від 03.12.2018, висновком якого є порушення позивачем законодавства про працю - ч.2 ст.72, ч.4 ст.73, ч.ч.1, 2 ст.107 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а саме робота у святкові та неробочі дні не оплачена у подвійному розмірі працівникам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та винесено припис №ЛВ3318/1469/АВ/П від 03.12.2018 року на усунення виявлених порушень. 27.12.2018 року відповідачем винесено постанову про накладення штрафу №ЛВ3318/1469/НД/АВ/ФС, якою на підставі абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України на позивача накладено штраф у розмірі 74460,00грн. Позивач вважає, що оскаржуване рішення прийняте за відсутності факту порушення вимог трудового законодавства. Так як під час розгляду справи ним було надано відповідачу виправлений табель обліку робочого часу та заявлено клопотання про допит вказаних працівників з метою спростування факту праці 01.05.2018, проте таке клопотання було відхилене. Тому вважає, що накладення на нього штрафу на підставі абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України є безпідставним та неправомірним, жодних дій, які би становили склад будь-якого правопорушення, ним не допущено.

Ухвалою суду від 28.01.2019 року вказану позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду від 12.02.2019 року позивачу продовжено процесуальний строк, встановлений ухвалою суду від 28.01.2019 року про залишення позовної заяви без рух, для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 27.02.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

На заперечення позовних вимог від представника відповідача 19.03.2019 року надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача послався на те, що при почасовій оплаті праці, згідно зі ст.106 КЗпП України, компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається, а повинна оплачуватись у подвійному розмірі годинної ставки. Також зазначив, що відповідно до ст.107 КЗпП України, робота працівників, що знаходяться на почасовій формі оплати праці, у святкові і неробочі дні оплачується у розмірі подвійної годинної або денної тарифної ставки. Згідно з табелем робочого часу та графіку роботи продавців на травень 2018 року працівники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 працювали у святковий день 01.05.2018 року, однак відповідно до розрахункової платіжної відомості найманих працівників ФОП ОСОБА_2 працівникам не проведено нарахування та виплату за роботу у святковий день у подвійному розмірі. Відповідач вважає, що постанову прийнято у відповідності до вимог КЗпП України, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для прийняття такої постанови, доведено та всебічно обґрунтовано їх в постанові, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, а тому вказана постанова скасуванню не підлягає.

Ухвалою суду від 07.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, просив суд позов задоволити повністю. Зазначив, що ФОП ОСОБА_2 уже притягався за вказане порушення, у підтвердження чого долучено до матеріалів справи постанову Залізничного районного суду, яка набрала законної сили. Крім того, представник у засіданні суду 28.05.2019 року ствердив, що відкрито виконавче провадження і постанова перебуває на виконанні у виконавчій службі.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву та просив суд у позові відмовити за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зареєстрований, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як фізична особа - підприємець 23.09.2002 року за №2 025504.

Наказом першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_5 від 27.11.2018 №2841/1-П зобов`язано головних державних інспекторів провести інспекційне відвідування у ФОП ОСОБА_2 за фактичними адресами: АДРЕСА_2 ; м.Львів, АДРЕСА_3 ; м.Львів, вул АДРЕСА_4 ; м.Львів, вул.Садова,11Б (ринок «Новий»); м.Львів, пр.Чорновола, 67А (ринок «Старий Лицар»); м.Львів, вул. Широка, 64; м.Львів, вул.Кульпарківська, 124; м.Львів, ОСОБА_6 (ринок «Провесінь»), ринок «Краківський»; Львівська АДРЕСА_5 , м.Пустомити, вул.Шевченка, 6.

26.11.2018 року для здійснення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_2 Головним управлінням Держпраці у Львівській області було видано направлення №2629 на здійснення інспекційного відвідування у період з 30.11.2018 року по 03.12.2018 року.

03.12.2018 року уповноваженою посадовою особою Головного управління Держпраці у Львівській області - головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно правових актів у м.Львові Лобай О.І., службове посвідчення №1469, відповідно до ст.259 КЗпП України, ч.3 ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п.п.19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295, проведено інспекційне відвідування з питань додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю у ФОП ОСОБА_2 , за результатами якого складено акт №ЛВ3318/1469/НД/АВ.

Згідно з висновками вказаного акта перевірки, державним інспектором праці встановлено порушення вимог ч.3 ст.24, ч.2 ст.72, ч.4 ст.73, ч.ч.1, 2 ст.107 КЗпП України та постанови КМ України №413. Зокрема, в порушення вимог: ч.3 ст.24 КЗпП України, постанови КМ України №413, ФОП ОСОБА_2 під час інспекційного відвідування допустив до роботи на посаду продавця ОСОБА_7 , не повідомивши у встановленому порядку органи ДФС про прийом на роботу вказаного працівника; ч. 2 ст. 72, ч. 4 ст. 73, ч. ч. 1, 2 ст. 107 КЗпП, а саме робота у святкові та неробочі дні не оплачена у подвійному розмірі працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які працювали 01.05.2018 року (у день, що оголошено в Україні вихідним днем).

З метою усунення виявлених порушень інспектором винесено припис №ЛВ3318/1469/АВ/П від 03.12.2018 року, яким ФОП ОСОБА_2 зобов`язано усунути порушення вимог ч.3 ст.24 КЗпП України, постанови КМ України №413, ч.2 ст.72, ч.4 ст.73, ч.ч.1, 2 ст.107 КЗпП у термін до 17.12.2018 року.

За результатами розгляду вищевказаних акта перевірки та припису відповідачем, відповідно до вимог абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, винесено постанову №ЛВ3318/1469/НД/АВ/ФС від 27.12.2018 року про накладення штрафу у розмірі 74460,00 грн., примірник якої надіслано позивачу.

Також, стосовно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення №ЛВ3318/1469/АВ/П/ПТ від 26.12.2018 року, у якому викладені ці ж факти й такий було направлено до суду для вирішення питання про притягнення ФОП ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

26.02.2019 року постановою Залізничного районного суду м.Львова фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП та накладено стягнення у виглядi штрафу в сумі 510,00 грн.

Не погоджуючись з постановою відповідача про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Суд при вирішенні спору по суті виходить з такого.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оспорюваного рішення, на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державна служба України з питань праці (Держпраці) відповідно до Положення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп.1 п.3 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення №96), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 Положення встановлено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Питання щодо повноважень головних державних інспекторів Управління Держпраці у ході здійснення заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю частково визначені ратифікованими Україною Конвенціями МОП №81 1947 про інспекцію праці у промисловості й торгівлі (Закон України від 08.09.2004 року №1985-ІV) та №129 1969 про інспекцію праці в сільському господарстві.

Свою позицію щодо необхідності неухильно виконувати взяті на себе міжнародні зобов`язання Україна (у доповнення до Законів України про ратифікацію) підтверджує у ст.291 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами членами, з іншої сторони, ст.13.5 Угоди про вільну торгівлю між Україною та Канадою.

Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ч.1 ст.15 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Для держав-членів МОП конвенції Міжнародної організації праці є обов`язковими у разі їх ратифікації.

Відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Згідно із ст.8-1 КЗпП України, якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди.

Частиною 2 ст.3 КАС України визначено, що якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Так, враховуючи положення ст.ст.15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», необхідно зазначити, що частиною національного законодавства є ст.ст.12, 16 Конвенції №81, якими передбачено, що інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

При цьому, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право:

а) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції;

б) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції;

с) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: І) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; II) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги.

Відповідно до ст.3 Конвенції №81, завданнями системи інспекції праці є: а) забезпечення застосування правових норм у галузі умов праці та охорони працівників під час їхньої роботи, як наприклад, норм щодо тривалості робочого дня, заробітної плати, безпеки праці, охорони здоров`я і добробуту, використання праці дітей і підлітків та з інших подібних питань, у тій мірі, в якій інспектори праці повинні забезпечувати застосування таких норм.

Статтею 18 Конвенції МОП №81 визначено, що національним законодавством передбачаються та ефективно застосовуються відповідні санкції за порушення законодавчих положень, застосування яких підлягає контролю з боку інспекторів праці, та за протидію інспекторам праці під час здійснення їхніх обов`язків.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст.187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я.

У відповідності до приписів ст.29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:

1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Згідно із ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Зі змісту положень статті, яка передбачає відповідальність суб`єктів господарювання за порушення трудового законодавства, а саме ст.265 КЗпП України, вбачається спеціальний суб`єкт відповідальності за порушення наведені в цій статті, якими є: юридичні особи та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю.

Таким чином, можливість контролюючого органу застосувати штраф до об`єкта перевірки залежить від доведеності того, що об`єкт перевірки є суб`єктом відповідальності, зокрема, за ст.265 КЗпП України.

Штрафи, зазначені у ч.2 цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі Порядок №509).

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі: акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд враховує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці. При цьому, такий вид порушення повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті перевірки та доведений належними доказами.

Водночас, при накладенні штрафу слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення та встановлення в діях підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді штрафу.

Необхідно враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

З оскаржуваної постанови вбачається, що за результатами проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2 , встановлено, що згідно наданого до перевірки табеля робочого часу та графіку роботи продавців на травень 2018 року працівники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 працювали у святковий день - 01.05.2018 року, однак ФОП ОСОБА_2 у порушення вимог ч.2 ст.72, ч.4 ст.73, ч.ч.1, 2 ст.107 КЗпП України, не здійснив оплату праці у подвійному розмірі за роботу у святкові дні, та не надав інший день для відпочинку.

Крім того, жодних інших доказів виконання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 функцій продавців в магазині 01.05.2018 року, матеріали перевірки не містять і суду не надані.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами представника позивача щодо відсутності порушень з боку ФОП ОСОБА_2 вимог ч.2 ст.72, ч.4 ст.73, ч.ч.1, 2 ст.107 КЗпП України щодо оплати праці при роботі у святковий день, оскільки такі працівники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не працювали у святковий день 01.05.2018 року.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.41 КЗпП України, за порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, а також інші порушення вимог законодавства про працю - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, ч.2 ст.265 КЗпП України і ст.41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а також порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Штраф за ч.2 ст.265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ст.41 КЗпП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суд звертає увагу, що і ст.265 КЗпП України, і ст.41 КУпАП були викладені в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 року.

Вищезазначений Закон передбачав введення ст.265 КЗпП України фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість ст.41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю, а також порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Тобто, ключовою відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст.265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст.41 КУпАП).

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі ч.2 ст.265 КЗпП і ст.41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення.

Таким чином, притягнення особи до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність та одне й те саме правопорушення, для застосування ст.61 Конституції України необхідно з`ясувати чи належить відповідальність, передбачена ст.265 КЗпП України і ст.41 КУпАП до одного виду.

У теорії права виділяють конституційну, кримінальну, адміністративну, цивільну, дисциплінарну, матеріальну відповідальність. Водночас, дискутується питання про видову самостійність процесуальної, сімейної, екологічної та деяких інших видів відповідальності. Критерієм видової класифікації заходів відповідальності має бути юридична природа відповідного правопорушення та характер шкоди, що ним спричинена.

Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені у ч.2 ст.265 КЗпП України.

Кваліфікуючи вид цієї відповідальності, суд бере до уваги: (а) мету відповідальності - покарання роботодавців за порушення законодавства про працю та легалізація фонду оплати праці; (б) характер шкоди - шкоду заподіяно суспільству, а не працівнику; (в) вид стягнення - фінансова санкція у виді штрафу; (г) суб`єкт, який притягує до відповідальності - державний орган; (д) джерело сплати - штраф зараховується до державного бюджету.

Водночас, диспозиції абз.2 та 3 ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.1 ст.41 КУпАП в частині визначення правопорушення абсолютно тотожні «несвоєчасне нарахування та виплата індексації», а обставини, що послугували підставою їх встановлення для позивача - ідентичні.

Враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам людини, суд дійшов висновку, що правопорушення, передбачені у ч.2 ст.265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у ч.1 ст.41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Як слідує з матеріалів справи, відповідачем за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі складено протоколи про адміністративне правопорушення та направлено адміністративні матеріали до Залізничного районного суду м.Львова для прийняття рішення щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Крім того, постановою Залізничного районного суду м.Львова фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП та накладено стягнення у виглядi штрафу в сумі 510,00 грн.

В той же час, постановою про накладення штрафу №ЛВ 3318/1469/НД/АВ/ФС від 27.12.2018 року на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 накладено штраф за ті самі правопорушення вдруге, що є порушенням ст. 61 Конституції України.

Суд звертає увагу, що складаючи протокол про адміністративне правопорушення та направляючи його до суду, відповідач використав своє право на притягнення особи до відповідальності за порушення трудового законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 21.12.2018 року у справі №814/2156/16 та від 22.04.2019 року у справі №806/2143/18.

Таким чином, встановлені в ході інспекційного відвідування порушення, що стали підставою для застосування до позивача штрафних санкцій за порушення законодавства про працю, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

При розгляді справи судом також враховано, що 14.05.2019 року Шостим апеляційним адміністративним судом прийнято постанову у судовій справі №826/8917/17, якою визнано нечинною Постанову Кабінету Мінстрів України від 26.04.2017 року №295 «Про деякі питання реалізації ст.295 Кодексу законів про працю України та ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про накладення штрафу не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті ч.2 ст.2 КАС України, а отже, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими особами №ЛВ 3318/1469/НД/АВ/ФС від 27.12.2018 задоволити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ 3318/1469/НД/АВ/ФС від 27.12.2018 року.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області (79005, м.Львів, пл.Міцкевича, 8, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 06 червня 2019 року.