Справа № 620/525/19
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/525/19 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом Академії Державної пенітенціарної служби до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство юстиції України про відшкодування витрат,

ВСТАНОВИВ :

Академія Державної пенітенціарної служби звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача в Академії Державної пенітенціарної служби в розмірі 42442,17 грн.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року адміністративний позов залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити клопотання про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити клопотання про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.06.2017 між Академією Державної пенітенціарної служби (виконавець), Центрально-західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (замовник) та ОСОБА_2 (здобувач) укладено контракт про здобуття освіти №27 про підготовку за державним замовленням для потреб Державної кримінально-виконавчої служби України на денній формі навчання здобувача за першим та другим рівнем вищої освіти за спеціальністю правознавство (а.с.7-10).

Наказом начальника Чернігівського юридичного коледжу Державної пенітенціарної служби України №252 від 08.08.2013 року ОСОБА_2 з 10.08.2013 зарахована курсантом першого курсу денної форми навчання Чернігівського юридичного коледжу (правонаступником з 21.06.2016 є Академія Державної пенітенціарної служби України.

21.01.2016 Чернігівський юридичний коледж Державної пенітенціарної служби України реорганізовано в Академію Державної пенітенціарної служби, тобто позивач є правонаступником Чернігівського юридичного коледжу Державної пенітенціарної служби України.

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов контракту та згідно з повідомленням до направлення на роботу №71 ОСОБА_2 направлено для подальшого проходження служби на посаді юрисконсульта юридичної групи Державної установи "Крижопільський виправний центр" (а.с.19).

Наказом Державної установи "Крижопільський виправний центр" 24.07.2017 " 35/ОС-17 лейтенанта внутрішньої служби Клещ О.В., юрисконсульта юридичної групи, звільнено зі служби у запас Збройних Сил України за власним бажанням з 24.07.2017, тобто до спливу встановленого 3-річного терміну перебування на службі по закінченню навчання.

Відповідно до п.3 розділу ІІ Контракту про здобуття освіти від 29.06.2017 ОСОБА_2 була зобов`язана у разі дострокового розірвання Контракту, а також звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати Міністерству юстиції України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі відповідно до частини четвертої статті 74 Закону України "Про Національну поліцію".

Звертаючись з позовом, Академія Пенітенціарної служби зазначила, що ОСОБА_2 умови контракту не виконала, не пропрацювала в Державній кримінально-виконавчій службі України протягом трьох років після закінчення навчання, а тому зобов`язана відшкодувати позивачу витрати, понесені на її утримання у навчальному закладі в сумі 42 442,17 грн.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Відповідно до статті 74 Закону України "Про Національну поліцію" підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається. Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції послався на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі 804/285/16, відповідно до якої, спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби - підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, суд першої інстанції не звернув увагу, що Велика Палата Верховного Суду у зазначеному вище рішенні відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, відповідно до яких, стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи під час навчання у вищому навчальному закладі МВС, яка у подальшому перебувала на публічній/державній службі, пов`язаний з невиконанням ним умов цивільно-правової угоди і вимогою позивача відшкодувати понесені витрати на навчання у вищому навчальному закладі, у зв`язку з чим, зазначена категорія спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Таким чином, станом на момент звернення позивача (у серпні 2018 року) до Деснянського районного суду м. Чернігова у справі №750/8662/18 за правилами цивільно процесуального судочинства, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі 804/285/16 не була прийнята, у зв`язку з чим позивач звернувся саме до Деснянського районного суду м. Чернігова з огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц.

Крім того, досліджуючи обставини стосовно строків звернення до суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачу стало відомо про звільнення відповідача 29.09.2017, про що свідчить інформація, викладена в листі Державної установи "Крижопільський виправний центр" від 31.08.2017 № 9/918, а тому звертаючись до суду в порядку цивільного судочинства в серпні 2018 року, позивачем було пропущено строк звернення до суду, встановленого частиною п`ятої статті 122 КАС України.

Втім, суд першої інстанції не надав належної оцінки п. 2 контракту про здобуття освіти № 27 від 29.06.2017 укладеного між Академією Державної пенітенціарної служби (виконавець), Центрально-західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (замовник) та ОСОБА_2 (здобувач), відповідно до якого право на відшкодування коштів з відповідача в судовому порядку виникає у позивача не раніше ніж через тридцять днів з дати отримання відповідачем повідомлення про необхідність відшкодувати витрати, пов`язані з її утриманням у вищому навчальному закладі.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.04.2018 року відповідачу було направлено повідомлення про відшкодування витрат, пов`язаних з її утриманням у вищому навчальному закладі з довідкою-розрахунком №5/1221 від 17.08.2017, яке остання отримала особисто 07.05.2018, про що свідчать відомості про вручення поштового відправлення.

Таким чином, право на звернення до суду виникло у позивача 06.06.2018, а не як помилково зазначено судом першої інстанції 29.09.2017, у зв`язку з чим, висновки суду першої інстанції стосовно пропуску строку звернення до суду є передчасними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частинами першою, другою статті 8 Кодексу передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі «Делькур проти Бельгії» висловлена позиція, що в демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Колегія суддів також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 04.12.1995 р. по справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, хоча право доступу до суду і не є абсолютним, це право не повинно обмежуватись таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала - скасуванню з направленням до суду першої інстанції, оскільки ухвала про повернення позовної заяви постановлена за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Керуючись статтями 310, 312, 320, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Є.О.Сорочко

суддя Є.В.Чаку