Справа № 640/19135/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Кармазін О.А.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року Справа № 640/19135/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Літвіної Н.М.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення

Подільської районної в місті Києві державної адміністрації

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій наполягає на тому, що вона приймала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, що, як вона вважає, підтверджується наданими нею доказами, а також стверджує, що вона набула право на встановлення їй статусу інваліда війни.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не наведено мотивів, з яких було відхилено кожний з поданих нею доказів, та неправильно застосовано пункт 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2019 р. було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У межах строку, встановленого судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), на підтвердження чого надано копію посвідчення серії НОМЕР_1 від 30.12.1992 з вкладкою № НОМЕР_2 від 04.06.1997 із визначенням, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, термін дії - безстроково.

З 16.07.1975 р. позивач працювала інженером УТП. На роботах з особливо шкідливими умовами зайнята з 01.08.1980 по 18.08.1989. На ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС була 27.04.1986. За висновком ВКК виведена із зони І.В. 18.08.1989.

З трудової книжки вбачається, що у 1985 році позивачка працювала дозиметристом (черговим) у відділі охорони праці та техніки безпеки. У 1986 - працювала інженером. У 1987 - переведена інженером у цех радіаційної безпеки. У вересні 1987 - звільнена за власним бажанням.

Згідно з профмаршрутом № 1948 за період 16.07.1975 - 28.09.1987, з 26.12.1988 по 17.11.1992: найменування підприємства: відділ обладнання, об`єднана допоміжна дільниця, дільниця дезактивації, цех дезактивації, відділ охорони праці та техніки безпеки (12.12.1985-30.09.1986), цех індивідуального дозиметричного контролю, цех радіаційної безпеки, відділ обладнання, учбово-тренувальний центр. Професія: інженер, старший інженер, інженер по дезактивації, дозиметрист (черговий), інженер.

Надано також інші матеріали (а.с. 20 і далі), у тому числі щодо дози опромінення, копію наказу ЧАЕС від 19.04.1985 № 2 С «Про керівний склад, служби та формування цивільної оборони», наказу ЧАЕС від 28.05.1985 № 4 С «Про створення відділу мобілізаційної підготовки та цивільної оборони», копію листа Всесоюзного промислового об`єднання з атомної енергетики «Союзатоменерго» від 06.12.1982 № 672 «Про використання нормативних документів з питань захисту персоналу та населення у випадку аварії на АС», копію наказу Міністерства енергетики та електрифікації СРСР від 28.05.1981 № 45 С «Про створення спецформувань на атомних електростанціях».

Крім іншого, позивачем до матеріалів справи надано Інформаційну довідку вищезгаданого Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 29.08.2017 № 01.1-14/1366-9, в якому викладено власне бачення Департаменту порядку застосування норм профільного законодавства.

У листі від 05.01.2018 № 106-09/84 відповідач, у відповідь на звернення позивача, зазначив про відсутність підстав для видачі їй посвідчення інваліда війни у зв`язку з відсутністю документального підтвердження про залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони. При цьому, зазначено, що згідно відповіді ДСП «Чорнобильська АЕС» № 4604/17 зазначено, що в архіві ДПС «ЧАЕС відомості, які підтверджують факт залучення позивачки до складу формувань цивільної оборони для участі в роботах по ЛНА на ЧАЕС у 1986 - 1987 роках, відсутні.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у встановленні їй статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з документів, які були подані позивачем відповідачу для встановлення статусу інваліда війни, а також до суду на підтвердження заявлених нею позовних вимог, вбачається, що вона дійсно здійснювала в зоні ЧАЕС виконання робіт з ліквідації наслідків аварії, але належних доказів того, що вона була залучена саме до формувань Цивільної оборони для виконання відповідних робіт, немає.

При цьому, судом першої інстанції було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах при вирішенні аналогічних спорів.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 р. № 302 (далі - Положення № 302).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 4 Закону № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначений у ст. 7 Закону № 3551-XII.

Пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII передбачено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

У п. 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до п. 10 Положення № 302 «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до п. 8 цього Положення.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що статус інваліда війни з підстав, визначених у п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII, надається за наявності в особи сукупності таких обов`язкових умов:

1) залучення особи до складу формувань Цивільної оборони;

2) отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

При цьому, наділяючи осіб, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, правом на отримання статусу ветерана війни (інваліда війни), законодавець у Законі № 3551-XII та Положенні № 302 не визначив родових ознак формувань Цивільної оборони, на склад яких поширюються зазначені пільги, та/або переліку документів, які б підтверджували факт участі осіб у складі формувань ЦО. Тому, зазначепні обставини підлягають встановленню в кожному випадку індивідуально, з урахуванням обставин справи.

Разом з тим, Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 р. № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 р. № 90, було передбачено, що формування ЦО, у тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів з ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Однак, окрім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь й інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування ЦО та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

При цьому, пунктом дев`ятим, відповідно до якого статус інваліда війни було поширено й на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, частину другу статті 7 Закону № 3551-XII було доповнено Законом від 15.06.2004 р. № 1770-IV, метою прийняття якого було віднести до інвалідів війни близько 200 осіб, залучених до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей, які виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення, і отримали інвалідність.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач дійсно перебувала у зоні Чорнобиля та брала участь у виконанні робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, але належні докази, якими б підтверджувалося, що такі роботи здійснювалися нею саме у складі формувань Цивільної оборони відсутні.

Водночас, посилання апелянта на те, що вона приймала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, що, як вона вважає, підтверджується наданими нею доказами, а також твердження про те, що вона набула право на встановлення їй статусу інваліда війни, є необґрунтованими з огляду на вищезазначене.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано пункт 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є безпідставними, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду, судом проаналізовано дану норму та інші законодавчі положення, якими врегульовано спірні правовідносини та надано на їх підставі оцінку спірним обставинам даної справи з урахуванням висновків Верховного Суду, які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковими для судів загальної юрисдикції.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не було наведено мотивів, з яких ним відхилено кожний з поданих нею доказів, є безпідставними, оскільки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції надано оцінку доказам, поданим позивачем і викладено чіткі мотиви, з яких виходив суд.

При цьому, надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року - без змін.

Разом з тим, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 31 травня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: