Справа № 675/1069/18
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 675/1069/18

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Трасковський С.Л.

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

04 червня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Совгири Д. І. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про скасування постанови про поміщення до карцеру від 19.04.2018 року та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовом до державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про скасування постанови про поміщення засудженого в карцер установи від 19.04.2018 та виправдання ОСОБА_1 в межах даної постанови. Також, позивач просив стягнути з державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" моральну шкоду в сумі 40000 грн.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04.01.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.

Позивач в судове засідання не з`явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Разом з тим, колегія суддів зауважує, що повідомлення про дату, час та місце розгляду справи було направлене до Замкової виправної колонії (№58).

Згідно з ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо доводів апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в державній установі "Замкова виправна колонія (№58)".

Постановою про поміщення засудженого в ДІЗО, карцер установи від 19.04.2018 позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді поміщення в карцер установи строком на 14 діб за відмову 12.04.2018 від переходу з камери №12 до камери №20 згідно графіка.

Винесенню оскаржуваної постанови передувало складення на ім`я начальника установи 12.04.2018 рапорту молодшим інспектором Лівінчуком М.П. та 18.04.2018 начальником відділення Прокопивнюком Є.П., в яких зазначено про відмову ОСОБА_1 від переведення з камери №12 до камери №20 згідно графіка.

Позивач 18.04.2018 на ім`я начальника ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" надав письмове пояснення по факту відмови від переходу до іншої камери, в якому стверджує, що не відмовлявся від переходу до іншої камери, а був переведений з камери №12 до камери №4.

За висновком проведеного службового розслідування від 18.04.2018 підстав для відмови ОСОБА_1 від переходу до камери №20 та невиконання ним обов`язків засудженого не встановлено, як і не встановлено наявність конфліктних ситуацій у ОСОБА_1 з іншими засудженими. Під час службового розслідування було складено акт про відмову позивача надати пояснення працівникам оперативного відділу установи, які проводили таке розслідування.

ОСОБА_1 був повідомлений 18.04.2018 під розписку про заплановане на 19.04.2018 засідання дисциплінарної комісії.

Довідкою про заохочення та стягнення засудженого від 18.04.2018 підтверджується накладення на ОСОБА_1 16 дисциплінарних стягнень, 12 з яких погашено, а 4, які непогашені та не скасовані, накладено в травні, листопаді 2017 року, січні 2018 року, в тому числі він двічі поміщався до карцеру, з яких один раз (22.11.2017) за відмову від переведення до іншої камери.

12.08.2017 ОСОБА_1 був повідомлений під розписку із правами та обов`язками засудженого, встановленим кримінально-виконавчим законодавством.

Медичним висновком на засудженого ОСОБА_1 , виданого 19.04.2018, стверджується, що він за станом здоров`я міг утримуватись у карцері установи.

Згідно з оскаржуваною постановою від 19.04.2018 ОСОБА_1 був поміщений до карцеру установи о 16 год. 00 хв. 19.04.2018 та звільнений о 16 год. 00 хв. 03.05.2018.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що в ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» засуджені до довічного ув`язнення переводяться з камери в камеру, відповідно до затверджених графіків покамерного переміщення засуджених ізольованого сектора довічного позбавлення волі, що підтверджується копією графіку за квітень 2018 року, згідно якого, засуджені, що відбувають покарання в камері №12, в квітні 2018 року мають бути переміщенні до камери №20.

Факт відмови позивача від переходу з камери №12 в камеру №20 підтверджено і допитаними в судовому засіданні свідками:

- молодшим інспектором Лівінчуком М.П., який повідомив 12.04.2018 засуджених, в тому числі і ОСОБА_1 , які утримувались в камері №12, про переведення до камери №20, на що позивач відмовився, причин відмови ОСОБА_3 не пояснив;

- начальником відділення №6 сектору довічного ув`язнення ОСОБА_4 , який відібрав пояснення в ОСОБА_1 та склав рапорт щодо відмови позивача від переходу в камеру №20 з камери № 12 ;

- ОСОБА_5 , який в квітні 2018 року обіймав посаду старшого інспектора відділу нагляду та безпеки, якому було повідомлено 12.04.2018 молодшим інспектором про відмову ОСОБА_1 від переходу до іншої камери. Як пояснив свідок, він пересвідчувався особисто у ОСОБА_1 чи він дійсно відмовляється від переходу в іншу камеру, що той підтвердив, причин відмови не повідомив;

- начальником оперативного відділу ОСОБА_6 , який підтвердив, що проводив службове розслідування по факту відмови ОСОБА_1 від переходу з камери №12 до камери №20, під час якого йому особисто ОСОБА_1 пояснення не надавав.

Відповідно до показів, наданих в судовому засіданні (суду першої інстанції) свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вони та ОСОБА_1 відбували покарання в квітні 2018 року в одній камері, під час чого в них виник конфлікт, через який вони вирішили роз`їхатись по різним камерам. Про виникнення конфлікту засуджені не повідомляли адміністрацію установи виконання покарань. 12.04.2018 їм молодшим інспектором було повідомлено про переведення в іншу камеру. ОСОБА_9 в цей день мав розмову із вказаним працівником установи, зміст якої свідки не чули.

ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були переведені до камери №20. ОСОБА_1 з ними не перейшов.

Також, вказані свідки повідомили суду, що під час службового розслідування їх опитував начальник оперативного відділу виправної колонії ОСОБА_6 . Про виникнення невеликого конфлікту між свідками та позивачем під час спільного відбування покарання в одній камері ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_8 , але вказав, що претензій один до одного в них немає.

Крім того, свідки повідомили, що перед переведенням до камери №20, вони перебували в камері №10.

Разом з тим, до такого твердження свідків суд першої інстанції віднісся критично, так як перебування в квітні 2018 року позивача з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в камері №12 підтверджується показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

Також, твердження позивача та свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про перебування в камері №10 (до переводу в камеру №20) спростовується і згаданим вище графіком покамерного переміщення засуджених ізольованого сектора довічного позбавлення волі за квітень 2018 року, відповідно до якого засудженні, які утримуються в камері №12, переводяться до камери №20, куди і були переведені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за їх же твердженням, висловленим в судовому засіданні суду першої інстанції.

В своєму письмовому поясненні на ім`я начальника колонії (зворотній бік а.с.19) ОСОБА_1 визнає, що 12.04.2018 до камери №4 він був переведений саме з камери №12, а не №10.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перед поміщенням до карцеру був оглянутий начальником медичної частини Бондарем В.В., про що свідчить медичний висновок від 19.04.2018 (а.с.26), запис від 19.04.2018 в журналі №7529 обліку прийому засуджених сектору довічного ув`язнення медичними працівниками установи (а.с.27-30), запис від 19.04.2018 в журналі №7467 реєстрації амбулаторних хворих (а.с.31-33).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вчинив протиправне, винне діяння, що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, за що був правомірно притягнутий до дисциплінарної відповідальності у виді поміщення до карцеру установи строком на 14 діб, враховуючи характер вчиненого правопорушення та наявність попередніх дисциплінарних стягнень, в тому числі і його поміщення до карцеру 22.11.2017 за відмову від переведення в іншу камеру.

Враховуючи вищевикладене, постанова про накладення на позивача дисциплінарного стягнення є такою, що відповідає діючому кримінально-виконавчому законодавству України, прийнята в межах повноважень відповідача та відповідно до встановленої процедури. А тому, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно з ст.1 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно з ст.2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У відповідності до ст.3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Відповідно до ч.2 ст.151 КВК України на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.107 КВК України засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна колонії і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою колонії; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм; дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці.

Відповідно до ч.4 ст.107 КВК України засудженим забороняється: самовільно залишати колонію, порушувати лінію охорони; спілкуватися із засудженими та іншими особами з порушенням встановлених правил ізоляції, звертатися до них з проханням про виконання незаконних дій; придбавати, виготовляти, зберігати і використовувати гроші, цінності, предмети, речі, речовини і вироби, заборонені до використання в колонії; продавати, дарувати або відчужувати в інший спосіб на користь інших осіб предмети, вироби і речі, що перебувають в особистому користуванні; заподіювати собі тілесні ушкодження, у тому числі з допомогою іншої особи, завдавати шкоду своєму здоров`ю з метою ухилення від відбування покарання або виконання встановлених обов`язків; завдавати шкоду державному, комунальному майну, майну інших юридичних чи фізичних осіб, у тому числі майну інших засуджених, створювати загрозу заподіяння шкоди такому майну; вживати спиртні напої, наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги чи інші одурманюючі засоби; чинити опір законним діям персоналу колонії, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов`язків, підбурювати до цього інших засуджених; грати в настільні та інші ігри з метою здобуття матеріальної чи іншої вигоди; вживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська; самовільно залишати призначену для перебування ізольовану територію, приміщення або визначене місце роботи, а також перебувати без дозволу адміністрації колонії у гуртожитках та відділеннях, у яких вони не проживають, або на виробничих об`єктах, на яких вони не працюють; завішувати чи міняти без дозволу адміністрації колонії спальні місця, а також обладнувати їх у комунально-побутових та інших службових або виробничих приміщеннях; готувати та вживати їжу в непередбачених для цього місцях, виносити продукти харчування з їдальні без дозволу адміністрації колонії; мати при собі предмети і речі в асортименті і кількості, що виходять за межі, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань; курити у дисциплінарних ізоляторах, карцерах, приміщеннях камерного типу (одиночних камерах) та виховних колоніях, а також у не відведених для цього місцях; надсилати та отримувати кореспонденцію всупереч порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань; наносити собі або іншим особам татуювання; тримати тварин; виготовляти, зберігати саморобні електроприлади та користуватися ними; самовільно переплановувати, змінювати конструктивні елементи будівель та споруд колонії, споруджувати на виробничих об`єктах різні об`єкти (лазні, пральні, душові, сейфи, будиночки, будки, приміщення та засоби для відпочинку, опалення).

Згідно з ч.1 ст.132 КВК України за порушення встановленого порядку відбування покарання до засуджених можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана; сувора догана; дисциплінарний штраф у сумі до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання, передбачених статтями 138 - 140 і 143 цього Кодексу; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до п`ятнадцяти діб, а засуджених жінок - до десяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, в карцер без виведення на роботу на строк до п`ятнадцяти діб; переведення засуджених, які тримаються у виправних колоніях, крім засуджених, які тримаються у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строк до трьох місяців.

Як передбачено ч.1-3 ст.134 КВК України при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого.

Згідно з ч.8 ст.134 КВК України поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор або в карцер чи переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери) проводиться за вмотивованою постановою начальника колонії або особи, яка виконує його обов`язки, з визначенням строку тримання.

Також, колегія суддів звертає увагу, що протягом строку перебування покарання на позивача було накладено 16 дисциплінарних стягнень, 12 з яких погашено, а 4, які непогашені та не скасовані, накладено в травні, листопаді 2017 року, січні 2018 року, в тому числі він двічі поміщався до карцеру, з яких один раз (22.11.2017) за відмову від переведення до іншої камери, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи.

Зазначені обставини було враховано відповідачем при обранні дисциплінарного стягнення.

Щодо доводів апелянта в частині, що переведення допускається лише з підстав зазначених в абз.11 ч.1 розділу ХХХІІІ, а саме з метою забезпечення безпеки персоналу установ виконання покарань та засуджених, попередження вчинення з їхнього боку злочинів засуджені до довічного позбавлення волі, схильні до втечі, нападу на адміністрацію установи виконання покарань та захоплення заручників, можуть переводитися до інших камер з обов`язковим врахуванням психологічної сумісності засуджених, колегія суддів зазначає, наступне.

Згідно з ч.1 ст.102 КВК України режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

В свою чергу, задля виконання вимог режиму у виправній колонії №58 було розроблено графік по камерного переміщення засуджених (а.с.71).

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що даний довід позивача не спростовує його порушення, а тому як вірно зазначено судом першої інстанції, постанова про накладення на позивача дисциплінарного стягнення є такою, що відповідає діючому кримінально-виконавчому законодавству України, прийнята в межах повноважень відповідача та відповідно до встановленої процедури.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно та в повній мірі виклав аргументацію щодо них.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують обставини дослідженні судом першої інстанції та висновок про задоволення позовних вимог.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Разом з тим, згідно з ч.1,3 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Враховуючи зазначене та недоведеність обставин на які посилається позивач, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів позивача.

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Совгира Д. І. Курко О. П.