Справа № 265/9079/17
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року справа №265/9079/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.

за участю сторін по справі:

позивач: не`явився

відповідач: Орлатий В.М. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області (суддя - Вайновський А.М.) від 09 квітня 2019 року (повний текст рішення складений 14 квітня 2019 року) у справі №265/9079/17 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, Лівобережного районного відділ у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання дій протиправними та скасування рішення про примусове повернення до країни походження, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, Лівобережного районного відділ у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення №9 від 25.11.2017 року про примусове повернення в країну походження громадянина Республіки Таджикистан.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09 квітня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач зазначив, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ті обставини, що до 22.05.1989 року він проживав та був прописаний разом із сімґєю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено вироком Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 07.09.1989 року. Після затримання та поміщення в СІЗО №3 м. Маріуполя Донецької області 22.05.1989 року його було виписано із вказаної адреси, а після винесення вироку було направлено відбувати покарання ВК №3 м.Дзержинська з 02.11.1989 року по 25.10.1991 року. Після відбуття покарання він повернувся до м.Маріуполь, одразу звернувся до слідчих органів із проханням повернути паспорт громадянина СРСР, однак останніми було повідомлено, що на зберіганні не має паспорта, а новий паспорт видати не можливо, оскільки він отримував паспорт громадянина СРСР на території Республіки Таджикистан. У 1993 році він розлучився з колишньою дружиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась друга дочка ОСОБА_4 . З 1993 року по 2000 роки він працював неофіційно на різних будівництвах в м.Маріуполі, після 2000 року оселився у селі Комінтернове Волноваського району Донецької області, де придбав будинок, але за відсутності паспорта та не маючи можливості оформити купівлю-продаж нотаріально, був вимушений укласти лише розписку. У 2014 році, після початку АТО та постійних обстрілів села Комінтернове знов повернувся із сімґєю до м.Маріуполя. З 1991 року після набуття незалежності України весь час намагався отримати паспорт громадянина України, або хоч якось легалізувати свій статус через надання дозволу на імміграцію. Однак, неправомірні дії службовців Міграціної служби України призвели до того, що він фактично був позбавлений громадянства України через ухилення останніми від виконання своїх обовґязків щодо оформлення паспорта громадянина України. Оскаржуваним неправомірним рішенням відповідач розлучає його не тільки з Батьківщиною але із сімґєю: дітьми, внуками, дружиною, братом та іншими родичами, які є законослухняними громадянами України. Крім того, відповідач в оскаржуваному рішенні тільки наводить посилання щодо вчинених порушення умов перебування на території України, що на справді не мали місця, а обґєктивно були спричинені протиправною бездіяльністю відповідача щодо оформлення паспорта громадянина України, а потім і дозволу на імміграцію. Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що виходячи з приписів п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України» позивач набув громадянство України, але внаслідок протиправних дій відповідальних осіб за всі ці роки так і не був оформлений паспорт громадянина України.

Відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Позивач, у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у Республіці Таджикистан, є громадянином Республіки Таджикистан, що підтверджено паспортом серії НОМЕР_1 від 26.02.2004р., виданим Відділом внутрішніх справ Хукумата міста Канібадам Республіки Таджикистан.

Рішенням від 25 листопада 2017 року за № 9, винесеним головним спеціалістом Лівобережного районного відділу у місті Маріуполь ГУДМС України в Донецькій області Трубіциним К.Р. на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивача вирішено повернути до країни походження. Позивача зобов`язано у строк до 25.12.2017р. самостійно залишити територію України, а також заборонено в`їзд до України терміном на 5 роки.

Повторним рішенням за № 9, винесеним головним спеціалістом Лівобережного районного відділу у місті Маріуполь ГУДМС України в Донецькій області Трубіциним К.Р. від 25 листопада 2017 року, позивача, громадянина Республіки Таджикистан вирішено повернути до країни походження. Позивача зобов`язано у строк до 25.12.2017р. самостійно залишити територію України, а також заборонено в`їзд до України терміном на 3 роки.

Обидва рішення вручені позивачеві у день їх винесення, що підтверджено відповідними особистими підписами останнього.

Згідно пояснень представника відповідача, повторним рішенням від 25.11.2017р. було усунуто технічну описку у його резолютивній частині, а саме у зазначенні терміну заборони в`їзду до України відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Чинною є друга редакція рішення.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що 18.11.2017р. під час проведення операції «Мігрант» був встановлений громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Поясненнями позивача та проведенням відповідних заходів було встановлено, що він прибув на територію України у 1985 році. Проживав без документів за адресою: АДРЕСА_2, останнє місце проживання: АДРЕСА_3. У 2004 році відносно позивача винесено рішення про видворення з території України з забороною в`їзду на 3 роки. В 2011 році на підставі оформлення документів на імміграцію в Україну ОСОБА_2 продовжено строк перебування в Україні до 15.11.2011 року. Справа до розгляду не прийнята у зв`язку із ненаданням повного переліку документів, необхідних для формування справи. Після закінчення терміну перебування в Україні, 15.11.2011 року, перебуває на території України незаконно без реєстрації і документів на право проживання, від виїзду ухиляється, законних джерел для існування та підстав подальшого перебування не має. 18.11.2017 року відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 510,00 гривень. Штраф сплачено.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22 вересня 2011 року (далі - Закон №3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Положеннями статті 4 Закону №3773-VI визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України. При цьому, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України (ч. 16 ст. 4 Закону).

Відповідно до частини 1 наведеної статті іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Відповідно до ч. 1, ч.3 ст. 9 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Як встановлено судом та не заперечується позивачем, останнім у 2011 році було ініційовано процедуру оформлення документів на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію», у зв`язку із чим йому було продовжено термін перебування в Україні до 15.11.2011р. При цьому, через ненадання позивачем повного переліку документів, необхідних для формування справи, справа до розгляду прийнята не була.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернення позивача після 15.11.2011р. за проводженням терміну перебування чи легалізацією свого перебування в інший спосіб до міграційних органів .

Інших документів на підтвердження перебування на території України на законних підставах, позивачем не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що починаючи з 16.11.2011 р. позивач, який є громадянином Республіки Таджикистан, перебуває на території України незаконно.

Доказів звернення позивача із заявою про добровільне повернення у відповідності до вимог ст.25 Закону №3773-VI позивачем не надано.

Порядок примусового повернення визначено статтею 26 Закону №3773-VI, за приписами частини першої якої іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно частини 2 цієї статті рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

За приписами частини 3 статті 26 Закону №3773-VI один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Статтею 31 Закону України №3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Наведений перелік підстав є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності обставин, за яких позивач не може бути примусово повернутий до країни походження .

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач, який є громадянином Республіки Таджикистан, перебуває на території України незаконно, тобто, порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, то відповідачем правомірно було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про законність перебування позивача на території України, а тому колегією суддів не прийнято до уваги.

Посилання позивача на положення п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» колегією суддів також не прийнято до уваги, оскільки предметом позову не є рішення з питань громадянства.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09 квітня 2019 року у справі №265/9079/17 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09 квітня 2019 року у справі №265/9079/17 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 04 червня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 04 червня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко