Справа № 1.380.2019.000476
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/4552/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Глушка І.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кухар Н.А.) з питань поновлення строку звернення до суду та залишення позовної заяви без розгляду, постановлену у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 11 год. 51 хв. 04 квітня 2019 року, повне судове рішення складено 09 квітня 2019 року, у справі №1.380.2019.000476 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання незаконною і скасування ухвали,

В С Т А Н О В И В:

30.01.2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Львівської міської ради, просив визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради №3417 від 17.05.2018 в частині пункту 1 щодо неможливості продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах за адресою: АДРЕСА_1 яка зазначена в додатку 1 Ухвали №1568 від 02.03.2017 №200.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду, позовну заяву залишено без розгляду.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач про ухвалу Львівської міської ради від 17.05.2018 №3411 повідомлявся 25.05.2018, що підтверджується листом Залізничної районної адміністрації, який позивач отримав 27.06.2018, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Суд першої інстанції врахував, що представником позивача не наведено будь-яких доводів та не надано доказів в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, а тому суд першої інстанції не вбачає підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, фізична особа-підприємець Пріцак Ігор Мирославович подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвалу Львівської міської ради №3417 від 17.05.2018 отримав лише 03.01.2019 на запит про отримання публічної інформації від 28.12.2018, тому 03.01.2019 є датою, коли позивач отримав повний текст оскаржуваної ухвали, ознайомився з такою та дізнався про порушення його прав та інтересів. Скаржник вказує, що не отримував лист №32-вих-2939 від 25.06.2018 і про існування ухвали не знав, оскільки не зареєстрований та не проживає за адресою АДРЕСА_2 , на яку надсилався лист, і станом на 27.06.2018 - дату вручення поштового відправлення, не проживав. За таких обставин, вважає, що строки пропущено з незалежних від позивача обставин, що є підставу для поновлення строків та скасування ухвали суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до ухвали Львівської міської ради від 01.06.2011 № 566 «Про внесення змін та доповнень до ухвали міської ради від 18.12.2008 №2311» між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Львівською міською радою укладено Договір № 171-12 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об`єктів соціально-культурного, торгівельного та іншого призначення від 06.09.2012, відповідно до якого Львівська міська рада як Орендодавець зобов`язувалась надати ФОП ОСОБА_1 у тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою комунальної власності для розміщення малої архітектурної форми площею 20,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (згідно зі схемою прив`язки) терміном на три роки.

В подальшому між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Львівською міською радою укладено Договір №3-617-15 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення від 23.12.2015, відповідно до якого надано у тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою комунальної власності (товар, газон, тощо) площею 20,80 кв.м. для розміщення ТС за адресою АДРЕСА_1, термін дії договору з 07.09.2015 по 30.12.2016.

Ухвалою Львівської міської ради від 02.03.2017 № 1568 ФОП ОСОБА_1 продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у ТС до 31.05.2018.

Ухвалою Львівської міської ради від 17.05.2018 №3417 «Про внесення змін до ухвал міської ради від 02.03.2017 №1568, від 27.04.2017 №1888 та від 26.10.2017 №2526» припинено термін здійснення ФОП ОСОБА_1 підприємницької діяльності у тимчасовій споруді за адресою АДРЕСА_1 та виключено вказану споруду з переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Залізничному районі м.Львова.

Вважаючи вказану ухвалу Львівської міської ради протиправною, ФОП ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних позивачем причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

Як в позовній заяві, так і у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду від 04.04.2019 зазначено, що про оскаржувану ухвалу Львівської міської ради позивачу стало відомо 12.12.2018 під час розгляду Восьмим апеляційної адміністративним судом справи № 1340/3639/18, а отримана така 03.01.2019.

Скаржник покликається на те, що 28.12.2018 ФОП ОСОБА_1 скерував у Львівську міську раду запит на отримання публічної інформації, просив надати копію ухвали Львівської міської ради № 3417 від 17.05.2018, таку отримав 03.01.2019.

В свою чергу, відповідач зазначає, що листом Залізничної районної адміністрації від 25.06.2018 №32-вих-2939 ФОП ОСОБА_1 повідомлено про те, що відповідно до пункту 1.1 ухвали Львівської міської ради від 17.05.2018 №3417 не продовжено термін дії оренди конструктивного елементу благоустрою для здійснення діяльності в тимчасовій споруді на вул.Чернівецька (торговий ряд №2), тому тимчасова споруда вважається самовільно встановленою і підлягає демонтажу в термін до 25.07.2018. Вказаний лист скеровано рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та отриманий позивачем 27.06.2018.

Водночас, з матеріалів справи встановлено, що лист Залізничної районної адміністрації від 25.06.2018 №32-вих-2939 направлено на адресу АДРЕСА_2 .

На підтвердження отримання вказаного листа до матеріалів справи долучено рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з штриховим ідентифікатором №280, однак з такого не можливо встановити що саме направлялось на ім`я ОСОБА_1 та ким отримано таке повідомлення 27.06.2018, так як ідентифікувати одержувача за підписом не можливо.

Жодних інших належних та допустимих доказів направлення рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з штриховим ідентифікатором №280 листа Залізничної районної адміністрації від 25.06.2018 №32-вих-2939 (наприклад, копії журналу вихідної кореспонденції, реєстру вихідної кореспонденції за червень 2018 року) відповідачем до матеріалів справи не долучено.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 12.12.2016 ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 .

Згідно з актом фактичного проживання від 12.07.2016 ОСОБА_1 зареєстрований, але фактично не проживає понад 19 років у квартирі АДРЕСА_3 .

Як зазначено представником позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції поштову кореспонденцію, скеровану на адресу АДРЕСА_2 , могла отримувати колишня дружина позивача, шлюб з якою розірвано 31.01.1996, що підтверджено долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про розірвання шлюбу.

В свою чергу, у позовній заяві як місце проживання позивача зазначено АДРЕСА_2 .

До того ж, представником позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вказано, що позивач продовжує здійснювати господарську діяльність по АДРЕСА_1 .

Аналізуючи обставини справи в контексті поданого позову та апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не надав належну оцінку вказаним обставинам, такі не проаналізовано (не перевірено) судом першої інстанції як підстави для висновку про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зауважує, що суд не повинен тлумачити положення статті 122 КАС України у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі. Адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Так, Європейський суд з прав людини у п.27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (Рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційний інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, оцінюючи обставини, за яких позивачу стало відомо про порушення своїх прав, не надав таким належну оцінку, не врахував всіх наведених позивачем доводів поважності пропуску строку звернення із позовом до суду, а тому прийшов до помилкового висновку щодо залишення позовної заяви без розгляду, що має наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 310, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року з питань поновлення строку звернення до суду та залишення позовної заяви без розгляду у справі № 1.380.2019.000476 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді І. В. Глушко
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 31.05.2019