Справа № 620/3841/18
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3841/18 Суддя першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Аліменка В.О. та Кузьменка В.В.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахування та невиплати йому винагороди за безпосередню участь в Антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 20 січня 2016 року в сумі 19823 грн 88 коп.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на його користь винагороду за безпосередню участь в Антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 20 січня 2016 року в сумі 19823 грн 88 коп. та перерахувати грошові кошти на його картковий рахунок.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року вказаний адміністративний позов був задоволений.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Скаржник вказує на те, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин. Також відповідач зазначає, що фактична участь ОСОБА_1 в Антитерористичній операції (далі АТО) не підтверджена доказами.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що строк звернення до суду ним дотримано. ОСОБА_1 стверджує, що він належить до кола осіб, які приймали безпосередню участь в АТО.

Представник відповідача, яка брала участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримала апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Під час судового засідання позивач та його представник заперечували проти апеляційної скарги та просили суд відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача і представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області задовольнити, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що у період з 07 листопада 2015 року по 29 червня 2016 року ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області на посаді заступника начальника відділу слідчого управління.

У подальшому наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 31 січня 2017 року № 69 о/с позивача призначено інженером другої категорії відділення комунально-експлуатаційного забезпечення Центру обслуговування підрозділів Головного управління Національної поліції в Луганській області.

Відповідно до наказів Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 12 грудня 2014 року № 97, від 17 листопада 2015 року № 321, від 07 грудня 2015 року № 341 ОСОБА_1 включено до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Луганської області, забезпечення її проведення у період з 03 серпня 2014 року по 07 листопада 2015 року та з 07 листопада 2015 року по 29 червня 2016 року.

ОСОБА_1 зазначає, що у період з 07 листопада 2015 року по 29 червня 2016 року, працюючи на посаді заступника начальника відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області, приймав безпосередню участь в АТО, адже організовував роботу слідчо-оперативних груп за фактами обстрілів території Луганської області представниками незаконних збройних формувань та скоєння інших тяжких та особливо тяжких злочинів на лінії розмежування.

Разом з тим винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 20 січня 2016 року йому не виплачувалася.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю Головного управління Національної поліції в Луганській області, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що безпосередня участь позивача в АТО у період з 07 листопада 2015 року по 20 січня 2016 року підтверджена належними доказами.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій», яка діяла у період з 03 лютого 2015 року по 20 січня 2016 року, було установлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.

Механізм виплати таких допомог визначений у Порядку та умовах виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, що затверджені наказом Міністерства оборони України від 02 лютого 2015 року № 49 (далі Порядок).

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Порядку військовослужбовцям (крім резервістів) у період мобілізації (у тому числі часткової) або з моменту введення воєнного стану та до дати завершення демобілізації або закінчення (скасування) воєнного стану, у період проведення АТО за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою виплачується винагорода у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення.

ОСОБА_1 вважає, що має право на отримання винагороди за безпосередню участь у проведенні АТО.

Згідно з п. 3 розділу ІІ Порядку винагорода виплачується за час, обрахований з дня фактичного початку участі військовослужбовців (крім резервістів) у заходах, зазначених у пункті 1 цього розділу, до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (штабу АТО).

Положеннями п. 5 розділу ІІ Порядку передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов: залучені до проведення АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України); перебувають у районі проведення АТО.

На підтвердження обґрунтованості своїх вимог позивач надав довідку Головного управління Національної поліції в Луганській області про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 02 березня 2017 року № А-7459.

Згідно з вказаною довідкою ОСОБА_1 у період з 03 серпня 2014 року по 07 листопада 2015 року, з 07 листопада 2015 року по 29 червня 2016 року та з 31 січня 2017 року по день видачі довідки безпосередньо бере участь в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення Антитерористичної операції на території Луганської області.

Така довідка видана на підставі наказів першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 12 грудня 2014 року № 97, від 17 листопада 2015 року № 321, від 07 грудня 2015 року № 341, від 04 липня 2016 року № 186дск, від 10 лютого 2017 року № 41дск.

Дослідивши зазначені накази, копії яких наявні в матеріалах справи, колегія суддів встановила, що вони підтверджують включення ОСОБА_1 у відповідні періоди до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань.

Разом з тим, інформації про фактичну участь позивача в Антитерористичній операції вказані накази не містять.

Натомість згідно з листом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 12 грудня 2018 року № 22108/111/18-2018 ОСОБА_1 у період з 07 листопада 2015 року по 20 січня 2016 року перебував на посаді заступника начальника відділу слідчого управління та виконував функціональні обов`язки за займаною посадою в повному обсязі.

Як раніше зазначалося, однією з обов`язкових умов для визнання військовослужбовця таким, що бере безпосередню участь в АТО є перебування такої особи у підпорядкуванні (виконання завдань) керівництва штабу АТО.

Під час апеляційного розгляду справи перебування позивача у підпорядкуванні (виконання завдань) керівництва штабу АТО у період з 07 листопада 2015 року по 20 січня 2016 року не знайшло свого підтвердження.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні як це передбачено ч. 1 ст. 90 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про те, що накази першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 12 грудня 2014 року № 97, від 17 листопада 2015 року № 321, від 07 грудня 2015 року № 341, від 04 липня 2016 року № 186дск, від 10 лютого 2017 року № 41дск підтверджують включення ОСОБА_1 до сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Військовослужбовці з числа включених до таких сил та засобів у подальшому можуть залучатися до проведення Антитерористичної операції.

Натомість фактична участь осіб в Антитерористичній операції має бути підтверджена наказом командира штабу АТО.

Довідка Головного управління Національної поліції в Луганській області про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 02 березня 2017 року № А-7459 не є належним доказом, оскільки видана на підставі наказів, які не містять інформації про фактичну участь ОСОБА_1 в Антитерористичній операції.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що Головне управління Національної поліції в Луганській області у період з 07 листопада 2015 року по 20 січня 2016 року правомірно не нараховувало та не виплачувало позивачу винагороду за безпосередню участь в Антитерористичній операції, передбачену Порядком.

Такий висновок колегії суддів узгоджується також із позицією Верхового Суду, викладеною в постанові від 03 серпня 2018 року у справі № 805/1751/15-а.

Верховний Суд зазначив, що винагорода за безпосередню участь в АТО виплачується не за весь час залучення особи до складу сил та засобів АТО, а тільки за час фактичної участі цієї особи у відповідних заходах. Так, зарахування особи до списку осіб, що безпосередньо беруть участь у проведенні антитерористичних операцій, здійснюється на підставі відповідних наказів командирів (штабу АТО), в яких зазначається про дату початку такої участі та дату фактичного завершення такої участі. В подальшому, на підставі вмотивованого рапорту керівника структурного підрозділу, де проходить службу особа, Головним управлінням МВС України в області видається відповідний наказ, який, в свою чергу, є підставою для нарахування грошової винагороди особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, призначеної за безпосередню участь у проведенні АТО.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Луганській області як на підставу своїх вимог посилалося також на те, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду без поважних причин.

Відповідач вказує на те, що ОСОБА_1 оскаржує дії щодо невиплати винагороди за період з 07 листопада 2015 року по 20 січня 2016 року, проте до суду звернувся лише у листопаді 2018 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Положеннями п. 4 розділу ІІ Порядку передбачено, що виплата винагород та додаткових винагород здійснюється військовослужбовцям за місцем проходження служби на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій), керівництва військових формувань та органів державної влади. Командирам (начальникам) військових частин (закладів, установ, організацій) наказами вищих командирів (начальників, керівників).

Отже, за змістом Порядку винагорода за безпосередню участь в Антитерористичній операції відноситься до належних працівнику від роботодавця виплат відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Відтак, адміністративний позов щодо нарахування і виплати такої винагороди може бути поданий до суду без обмеження будь-яким строком.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10 травня 2019 року у справі № 805/416/16-а.

У вказаному судовому рішенні зазначено, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції, виплата якої здійснюється за місцем проходження служби, тобто військової частини чи управління міністерства внутрішніх справ, з яким працівники перебувають у трудових правовідносинах, має характер обов`язковий та гарантується державою, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, посилання Головного управління Національної поліції в Луганській області на те, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 29 січня 2019 року та є підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області задовольнити, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.О. Аліменко

В.В. Кузьменко

Постанова складена у повному обсязі 04 червня 2019 року.