Справа № 826/16079/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 10.07.2018 року № 149060 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві надати ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про безпідставність прийнятого Відповідачем рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну з мотиву надання ОСОБА_1 у тексті заяви про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про своє місце проживання в Україні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стверджує, що Позивач фактично не проживав за адресою його місця проживання та не надав до суду документальних доказів здійснення ним оплати орендної плати, оскільки у своїй заяві про надання дозволу на імміграцію Позивач вказав достовірні відомості про своє місце (адресу) проживання на території України. Також, Позивач звертає увагу на те, що вказані твердження суду спростовуються письмовими поясненнями власниці квартири, ОСОБА_3 , наданими представнику позивача 25.09.2018 року у порядку п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Відповідач звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 10.08.2016 року № 2 028804, в якій місце проживання фізичної особи підприємця ОСОБА_1 вказане АДРЕСА_1 . При цьому, згідно копії паспорта дружини - остання зареєстрована у АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Білорусь, та 04.11.2015 року отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні (серія НОМЕР_5 ), дія якої була продовжена до 19.10.2018 року.

Відповідно до наявної у справі копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (видана 24.07.2018 року), 10.08.2016 року до Єдиного державного реєстру внесений запис за № 0028804 про державну реєстрацію ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) фізичною особою-підприємцем.

За даними Реєстру платників єдиного податку, доступ до якого наданий на офіційному веб-сайті Державної фіскальної служби України (https://cabinet.sfs.gov.ua/registers/edpod), ОСОБА_1 значиться платником єдиного податку 3-ої групи.

Згідно наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб, виданого 13.10.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 одружився з громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З огляду на обставину перебування у шлюбі з громадянкою України починаючи з 13.10.2015 року, Позивач керуючись нормами ст. 1, п. 1 ч. 3 ст. 4, ст. 9 Закону України «Про імміграцію» подав 10.11.2017 року до ГУ ДМС України в м. Києві заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, додавши разом із заявою необхідні документи. Зокрема, в тексті цієї заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 в графі «місце проживання в Україні» зазначив наступну адресу: АДРЕСА_3 .

На виконання вимог п. 9 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, Відповідач направив письмові запити щодо перевірки осіб за заявами про надання дозволу на імміграцію (в т.ч. за заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на адреси управління Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України, Відділу Інтерполу та Європолу Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області, Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації та Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Як вбачається зі змісту наданої представником копії особової справи ОСОБА_1 , за результатами розгляду таких письмових запитів ГУ ДМС України в м. Києві були надані наступні відповіді, що стосуються особи Позивача:

- щодо відсутності інформації про позивача у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну (лист Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України від 21.12.2017 року № 0.64-13838/0/18-17);

- щодо відсутності інформації про перебування позивача у міжнародному розшуку (лист Відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у м. Києві від 03.01.2018 року № 45/125/29/01-2015);

- щодо відсутності інформації про підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно дот ст. 10 Закону України «Про імміграцію» позивачу (лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області від 26.01.2018 року № 97/6);

- щодо наявності станом на 07.06.2018 року відомостей в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва» про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3 (лист Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації від 07.06.2018 року № 074/06/2-2874);

- матеріали за наслідками перевірки місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3 , а саме - рапорт працівника відділу поліції Ферапонтова Р.П. від 15.12.2017 року (направлені відповідачу разом з супровідним листом Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 22.12.2017 року № 22784/125/56-2017).

За результатами опрацювання отриманої інформації ГУ ДМС України в м. Києві склало висновок щодо розгляду клопотання громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджено 10.07.2018 року т.в.о. начальника ГУ ДМС України в м. Києві. Згідно даного висновку Відповідачем вирішено прийняти рішення про відмову у наданні Позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням ГУ ДМС України в м. Києві № 149060 від 10.07.2018 року відмовлено у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок ГУ ДМС України в м. Києві про зазначення ОСОБА_1 у поданій 10.11.2017 року заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдивих відомостей про місце проживання іноземця в Україні, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 (яка вказана як адреса місця реєстрації позивача у посвідці на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 ). Надані Позивачем документальні докази не спростовують обставини наведені в тексті рапорту працівника Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві від 15.12.2017 року. Як наслідок суд першої інстанції дійшов висновку, що у ГУ ДМС України в м. Києві були правові підстави для прийняття рішення від 10.07.2018 року № 149060 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , а тому відповідно не вбачає правових підстав для визнання протиправним і скасування такого рішення Відповідача. Також, суд першої інстанції вважає відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Відповідача вчинити дії з надання дозволу на імміграцію, як похідної вимоги від розглянутої вище (п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

За приписами статті 4 цього Закону іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі - Закон № 2491-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Положеннями статті 1 Закону № 2491-IІI визначено, що імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів.

При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України (п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону № 2491-III).

Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону № 2491-III.

Так, згідно зі статті 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Нормами ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III у наданні дозволу на імміграцію, а саме, дозвіл на імміграцію не надається 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п.п. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку №1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Пунктом 9 Порядку № 1983 встановлено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію»; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України «Про імміграцію».

З аналізу наведених правових норм випливає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію» є підставою для не надання дозволу на імміграцію.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що підставою для відмови Позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок ГУ ДМС України в м. Києві про зазначення ОСОБА_1 у поданій 10.11.2017 року заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдивих відомостей про місце проживання іноземця в Україні, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 (яка вказана як адреса місця реєстрації позивача у посвідці на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 ).

Такий висновок Відповідачем сформовано на підставі рапорту ст. ДОП відділу поліції № 3 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві майора поліції Ферапонтова Р.П. від 15.12.2017 року.

Зокрема, в тексті вказаного рапорту зазначено, що в ході проведення перевірки встановлено, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 не проживає та ніколи не проживав, дане помешкання здається в оренду. В бесіді з мешканцями сусідніх квартир, останні повідомили, що громадянина на прізвище ОСОБА_1 вони не знають та ніколи не бачили.

За приписами ст. 69, ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 75, ст. 76 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що отримані Відповідачем від органу поліції матеріали (рапорт) у відповідь на офіційний запит містять відомості, що є підставою для висновку про подання позивачем в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про місце (адресу) свого проживання на території України, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо посилання Позивача в апеляційній скарзі на те, що перевірка за місцем проживання не є підставою для застосування превентивного поліцейського заходу, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з рапорту перевірка проводилась, шляхом опитування фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_3 , що не суперечить нормами ст. 33 Закону України «Про Національну поліцію» («Опитування особи»).

Крім того, дії працівника поліції Ферапонтова Р.П., які пов`язані з проведенням перевірки достовірності відомостей про місце проживання Позивача за зазначеною вище адресою останнім в досудовому та/або судовому порядку не оскаржувались.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що Позивач в обгрунтування правомірності заявлених позовних вимог зазначив те, що починаючи з листопада 2015 року по серпень 2017 року він проживав за адресою: АДРЕСА_3 за домовленістю із власницею квартири ОСОБА_3 безоплатно.

В подальшому між позивачем (як орендарем) та ОСОБА_3 (як орендодавцем) був укладений договір № 1 оренди нерухомого майна (квартири) від 08.09.2017 роу строком дії на 1 рік.

На підтвердження наведених обставин та обставин проживання за вказаною адресою на період до прийняття Відповідачем оскаржуваного рішення Позивач додав до матеріалів справи: копію договору № 1 оренди нерухомого майна (квартири) від 08.09.2017 року (за умовами цього договору фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) передала ОСОБА_1 у строкове, платне користування квартиру АДРЕСА_3 . У пункті 1 вказаного договору було зафіксовано, що орендодавець є власником переданого в оренду приміщення на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1947);

Також, Позивачем надано: копію витяг з Реєстру платників єдиного податку від 16.08.2016 року № 14634/К/26-59-13-02-31, де в графах «податкова адреса суб`єкта господарювання» та «місце провадження господарської діяльності» вказана адреса: АДРЕСА_3 ; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.11.2018 року № , сформованого станом на 19.11.2018 року відносно ОСОБА_1 , - за даними якого 24.07.2018 була проведена державна реєстрація змін до відомостей про фізичну особу-підприємця, а саме - в частині зміни місця проживання на адресу: АДРЕСА_1 ; копію акта прийому-передачі № 1 до договору оренди нерухомого майна (квартири) від 08.10.2017 року (тобто, датованого на місяць пізніше від дата укладання договору), в тексті якого наведені відомості про невірну дату укладення договору оренди - « 08» жовтня 2017 року»; копію письмових пояснень ОСОБА_3 від 25.09.2018 року, що згідно тексту цих пояснень були відібрані адвокатом ОСОБА_5 . (представником Позивача) в порядку п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Як вбачається з текста письмових пояснень ОСОБА_3 підтвердила факт укладення договору оренди нерухомого майна (квартири) з ОСОБА_1 та зазначила, що ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_3 , без зазначення конкретного проміжку часу проживання ОСОБА_1 після дати укладання договору оренди.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що надані Позивачем документи не підтверджують відомості про фактичне проживання Позивача за вказаною адресою у період з моменту подання заяви про надання дозволу на імміграцію до моменту прийняття відповідачем оспорюваного рішення.

Водночас інших документальних доказів на підтвердження обставин фактичного проживання Позивача за адресою місця реєстрації ( АДРЕСА_3 ), як то: доказів отримання кореспонденції за зазначеною адресою на ім`я ОСОБА_1 , довідки з місцевої житлово-експлуатаційної контори (об`єднання співвласників багатоповерхового будинку) про проживання за адресою, доказів здійснення ОСОБА_1 оплати орендної плати за договором оренди та/або комунальних платежів, рахунків за телефон, домофон та послуги охорони (що визначено за умовами п. 4.4 договору оренди нерухомого майна (квартири)) Позивач ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не подав, як і письмових пояснень про причини відсутності у нього таких документів.

Тобто, надані Позивачем документальні докази не спростовують обставини наведені в тексті рапорту працівника Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві від 15.12.2017 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у ГУ ДМС України в м. Києві були правові підстави для прийняття рішення від 10.07.2018 року № 149060 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстав для визнання протиправним і скасування такого рішення Відповідача, з чим погоджується колегія суддів.

Також, як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Відповідача вчинити дії з надання дозволу на імміграцію, як похідної вимоги від розглянутої вище (п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 30.05.2019 року.