Справа № 320/6808/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6808/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Леонтович А.М. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі по тексту - ГУ НП в Київській області) в якому просив:

- визнати протиправною відмову ГУ НП в Київській області щодо проведення нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а саме: за період з 14.09.2017 по 23.09.2018, викладену у листі від 29.10.2018 року №29/М1155;

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Київській області щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а саме: за період з 14.09.2017 по 23.09.2018 у розмірі 74 801,25 грн.;

- стягнути з ГУ НП в Київській області середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а саме за період з 14.09.2017 по 23.09.2018 у розмірі 74801,25 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 28.08.2006 року по 06.11.2015 року ОСОБА_1 проходив службу в ОВС на різних посадах. Наказом ГУ НП в Київській області від 07.11.2015 року №1 о/с позивача прийнято на службу до Національної поліції.

Наказом ГУ НП в Київській області від 31.08.2016 року №512 о/с позивача звільнено зі служби в поліції на підставі підпункту 2 пункту 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

Постановою Кагарлицького районного суду Київської області від 21.07.2017 року в справі № 368/177/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ НП в Київській області задоволено, зокрема:

- визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Київській області, яка полягає у не проведенні повного розрахунку в день звільнення ОСОБА_1 із органів Національної поліції, не доплаті частини одноразової грошової допомоги при звільненні та невиплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із органів Національної поліції за період з 01.09.2016 по 13.09.2017 та невиплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ;

- визнано протиправними рішення ГУ НП в Київській області про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, викладені у листах №29/м-863 від 09.12.2016 р. т.в.о. заступника начальника Головного управління Національної поліції в Київській області Стаховського І.Ф. та №29/м-161 від 06.03.2017 заступника начальника Головного управління Національної поліції в Київській області Тетері В.М.;

- стягнуто з ГУ НП в Київській області на користь ОСОБА_1 недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 1675,66; середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.09.2016 по 13.09.2017 (включно) в сумі 75 399, 66 грн.; одноразову грошову допомогу в розмірі 290 000,00 грн., у зв`язку із встановленням II групи інвалідності. Загальна сума стягнутих коштів 367 075,32 грн.

Задовольняючи позов у частині стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 1675,66 грн., Кагарлицький районний суд Київської області виходив з того, що позивач, як особа, яка звільняється зі служби за станом здоров`я, має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до статті 9 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Кагарлицьким районним судом розраховано, що розмір одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням має становити 30917,85 грн., оскільки ГУ НП в Київській області згідно з видатковим касовим ордером від 08.11.2016 року №1586 було сплачено позивачеві лише 29 242,19 грн., так суд дійшов висновку, що решта вказаної одноразової грошової допомоги у розмірі 1675,66 грн. підлягає стягненню на користь позивача.

Стягуючи з ГУ НП в Київській області 290 000,00 грн., Кагарлицький районний суд виходив з того, що позивач як особа, якій встановлена інвалідність II групи внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в ОВС, має право на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію», в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Оскільки одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 1675,66 грн. та одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в ОВС, у розмірі 290 000,00 грн. ГУ НП в Київській області станом на 13.09.2017 року не сплатило, Кагарлицький районний суд Київської області дійшов висновку про необхідність стягнення з ГУ НП в Київській області середнього грошового забезпечення за затримку у розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, судом першої інстанції встановлено, що присуджені Кагарлицьким районним судом Київської області кошти у загальному розмірі 367 075,32 грн. виплачувались позивачу в такому порядку:

- 22.08.2018 року ГУ НП в Київській області виплатило ОСОБА_1 290000,00 грн. одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, що підтверджується платіжним дорученням від 22.08.2018 року №8292;

- 24.09.2018 року ГУ НП в Київській області виплатило ОСОБА_1 77 075,32 грн., у том числі 75 399,66 грн. середнього грошового забезпечення за час затримки у розрахунку та 1675,66 грн. одноразової грошової допомоги, у зв`язку із звільненням, що підтверджується повідомленням про безспірне списання коштів з рахунку боржника згідно з меморіальним ордером від 21.09.2018 року №805.

Вважаючи, що відповідачем несвоєчасно виплачено належні позивачу при звільненні суми, останній звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що єдиним належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, з якою своєчасно не проведений розрахунок, є безпосереднє стягнення середнього грошового забезпечення на її користь з роботодавця.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Правовими положеннями ч.1 ст. 308 КАС України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В даному випадку, апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції щодо стягнення з ГУ НП в Київській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75 000,72 грн.

Таким чином, колегія суддів переглядає та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а саме: стягнення з ГУ НП в Київській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75 000,72 грн.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Кодекс законів про працю України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, під яким розуміється обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у день звільнення всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти винагороду у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, а також інші компенсаційні та заохочувальні виплати, встановлені вимогами законодавства та колективним договором, право працівника на одержання яких є безумовним і не залежить від поведінки роботодавця та/або працівника. (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України.

Статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 та пунктом 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 передбачено, що поліцейським, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Одноразова грошова допомога при звільненні зі служби також є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення і Національна поліція, у структурі якої працював позивач, як роботодавець, і як орган, до відання якого віднесено виплату цієї допомоги, зобов`язане її виплатити.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №806/2164/16.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як було встановлено Кагарлицьким районним судом Київської області, днем звільнення ОСОБА_1 є 31.08.2016 року.

Разом з цим, одноразову грошову допомогу як особі, яка звільняється із служби в поліції за станом здоров`я у розмірі 50 відсотків за кожний повний календарний рік служби, позивачеві у повному обсязі було виплачено лише 24.09.2018, що підтверджується повідомленням ГУ ДКС України у Київській області про списання коштів на підставі меморіального ордеру від 21.09.2018 року №805.

Тобто, повний розрахунок з позивачем на момент його звільнення відповідачем проведено не було, а час затримки розрахунку при звільненні складає 751 днів.

Оскільки середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 01.09.2016 року по 13.09.2017 року було стягнуто з відповідача на користь позивача у рамках справи № 368/177/17, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що з відповідача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні починаючи з 14.09.2017 року по дату фактичного розрахунку - 24.09.2018 року, що становить 376 дні.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що календарними місяцями, що передують події, з якою у рамках даної справи пов`язана виплата середнього грошового забезпечення, є липень і серпень 2016 року.

Як вбачається з розрахункових листів про нарахування грошового забезпечення, за липень 2016 року позивачу було нараховано 6 182,04 грн. грошового забезпечення; за серпень 2016 року 6 185,30 грн.

Оскільки грошове забезпечення поліцейським нараховується за кожен календарний день служби, при розрахунку середньоденного грошового забезпечення суд виходить з кількості календарних днів у липні та серпні 2016 року 62 дні.

Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 199,47 грн. [(6182,04+6185,30)/62].

Враховуючи, що невідшкодованим залишився період затримки остаточного розрахунку з 14.09.2017 по 24.09.2018 тривалістю 376 днів, сума, що підлягає стягненню на користь позивача становить 75 000,72 грн.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch - United Kingdom» № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст рішення виготовлено 03.06.2019 року