Справа № 826/1692/16
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1692/16 Суддя першої інстанції: Добрівська Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Коротких А.Ю. та Файдюка В.В.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ МВС України № 2328 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України МВС України на рівнозначній посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України;

- зобов`язати МВС України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- зобов`язати МВС України присвоїти Нагорному В.Є. спеціальне звання капітан міліції, яке рахувати присвоєним з 28 вересня 2012 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ МВС України № 2328 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;

- поновлено ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України Міністерства внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України з 07 листопада 2015 року;

- зобов`язано МВС України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2015 року по 18 лютого 2019 року в сумі 152086 грн 44 коп.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що позивача було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату, оскільки всі посади атестованих працівників МВС України були скорочені, а бажання проходити службу в органах національної поліції Нагорний В.Є. не виявив. Також відповідач зазначає, що відбулося повне припинення Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України, у зв`язку з чим поновлення позивача на посаді та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу є неможливими.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що не мав наміру звільнятися, бажав продовжувати службу в правоохоронних органах, проте відповідач не розглядав можливості залишення його на службі.

Під час судового засідання представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його скасування - відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу МВС України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України - керівника апарату Тахтай О.В. № 2328 о/с від 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення) - через скорочення штатів.

Не погоджуючись із вказаним наказом, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено право позивача на працевлаштування в органи поліції у порядку, передбаченому п.п. 10 та 11 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Згідно з наказом № 2328 о/с від 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ у зв`язку зі скороченням штатів МВС України. У якості матеріально-правової підстави для звільнення позивача в оскаржуваному наказі зазначені п.п. 10 та 11 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», а також п. 64 «г» Положення.

Спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані Законом України «Про міліцію», окремими положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Положенням.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про міліцію», який був чинним станом на 06 листопада 2015 року, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням, згідно з п. 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Положеннями п. 64 «г» Положення також передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Згідно з п. 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; ч.7 ст.15 та ч.5 ст.21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Зазначений Закон був опублікований 06 серпня 2015 року та набрав чинності, крім окремих положень, 07 листопада 2015 року. У свою чергу п.п. 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» набрали чинності з наступного дня після опублікування, тобто із 07 серпня 2015 року.

У відповідності до п. 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Положеннями п.п. 9, 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Тримісячний строк для подання заяви щодо проходження служби в поліції, встановлений п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», завершився 06 листопада 2015 року.

Протягом зазначеного строку ОСОБА_1 не подавав заяву чи рапорт, які б свідчили про його намір проходити службу в поліції.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно врахував, що позивач не мав практичної можливості реалізувати своє право, передбачене п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

Так, наказом № 219 о/с від 10 лютого 2015 року ОСОБА_1 був звільнений зі служби та поновлений за рішенням суду лише 05 листопада 2015 року.

Наступного для після поновлення позивача на службі в органах МВС України - 06 листопада 2015 року сплинув строк для реалізації наміру проходити службу в поліції. Цього ж дня був виданий наказ, який є предметом оскарження у даній справі.

Крім того, сама по собі відсутність заяви про намір проходити службу в поліції не є достатньою підставою для звільнення позивача з роботи через скорочення штатів.

Обов`язковою умовою для звільнення з вказаної підстави є також відсутність можливості подальшого використання на службі, що прямо передбачено п. 64 «г» Положення.

Такий висновок відповідає також позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 821/3755/15-а у аналогічній справі. Верховний Суд зазначив, що лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад у поліції, виникають підстави для застосування п. 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» і звільнення особи за скороченням штатів. Сам факт відсутності заяви про намір продовжувати службу в органах поліції, якщо не було дотримано процедури звільнення, не може бути достатнім свідченням того, що звільнення у зв`язку зі скороченням штатів відбулось правомірно.

Разом з тим, МВС України не вирішувалося питання щодо можливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі, інші посади для працевлаштування йому не пропонувалися.

Згідно з поясненнями відповідача подальше використання ОСОБА_1 на службі було неможливим з огляду на ліквідацію не лише Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України, в якому працював позивач, а й скороченням усіх посад атестованих співробітників та введення посад державних службовців.

До матеріалів справи приєднана копія наказу МВС України від 06 листопада 2015 року № 1389 «Про затвердження Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України», який підтверджує саме реорганізацію апарату МВС України. Відтак, відповідач повинен був розглянути можливість працевлаштування ОСОБА_1 в апараті МВС України з урахуванням його нової структури.

Також колегія суддів приймає до уваги правовий висновок, що був сформульований Верховним Судом України, зокрема у постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14, та у подальшому підтриманий Верховним Судом, зокрема у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 821/3755/15-а, від 23 травня 2018 року № 808/9013/15, про те, що вирішуючи питання про правомірність звільнення при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, варто мати на увазі, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2015 року № 831 було вирішено утворити як юридичну особу публічного права Департамент кіберполіції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції.

Можливість працевлаштування ОСОБА_1 у зазначений Департамент відповідачем також не розглядалася.

Під час розгляду і вирішення апеляційної скарги колегія суддів також враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року № 808/9013/15, про те, що на працівників органів внутрішніх справ поширюються також положення трудового законодавства, зокрема ті, що встановлюють порядок вивільнення працівників (статті 42, 49-2 КЗпП). Опублікування Закону України «Про Національну поліцію», з яким пов`язано початок перебігу тримісячного строку для подання заяви щодо наміру проходити службу в поліції, не звільняє роботодавця від обов`язку виконати вимоги трудового законодавства щодо завчасного (за два місяці) вручення повідомлення про звільнення та пропозицій працевлаштування.

Повідомлення про звільнення та пропозиції працевлаштування за два місяці до видачі наказу № 2328 о/с від 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 не вручалися.

Як раніше зазначалося, позивач був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ наступного дня після поновлення його на службі за рішенням суду.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ є незаконним.

В апеляційній скарзі МВС України вказує на те, що у мотивувальній та резолютивній частинах постанови суду від 18 лютого 2019 року містяться розбіжності у зазначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті ОСОБА_1 .

Разом з тим, така помилка може бути виправлена судом першої інстанції у порядку, встановленому ст. 253 КАС України та не може бути підставою для скасування судового рішення.

Також відповідач зазначає, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом. Бюджетне фінансування на виплату грошового забезпечення за посадами, які скорочені, повністю припинено, що унеможливлює виплату середнього заробітку на час вимушеного прогулу.

У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Зазначена норма права вказує на те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у випадку поновлення на роботі незаконно звільненого працівника є обов`язковим.

Відповідні кошти підлягають виплаті в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Припинення бюджетного фінансування витрат на виплату грошового забезпечення за скороченими посадами не може бути перешкодою для присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, доводи апеляційної скарги МВС України не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 18 лютого 2019 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу МВС України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді А.Ю. Коротких

В.В. Файдюк

Постанова складена у повному обсязі 31 травня 2019 року.