Справа № 826/3094/18
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 червня 2019 року № 826/3094/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши порядку спрощеного (письмового) позовного провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
прозобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДР: 42098368), в якому, з урахуванням заяв про уточнення позову (усунення недоліків позову), просила суд зобов`язати відповідача перерахувати та сплатити їй недосплачену, як «дитині війни» щомісячну підвищену надбавку до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, посилаючись на ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 01.01.2013 по 31.12.2013 та з 01.01.2014 по 31.12.2014.

Позиція позивача.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонерка, інвалід 2 групи, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зазначає, що є «дитиною війни». Згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни» має право на пільги, передбачені цим Законом. Зокрема, відповідно до ст. 6 цього Закону позивач має право на отримання щомісячної доплати до пенсії 30% мінімальної пенсії за віком (як учаснику війни ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни…»), але позивачці виплачують доплату у значно меншому розмірі. Позивач зазначає, що пільги, встановлені Законом для дітей війни, не можуть бути скасовані. У зв`язку з цим позивачка вважає за необхідне провести перерахунок щомісячного підвищення надбавки до пенсії як «дитині війни». Позивач звертає увагу, крім іншого, що її законні права були обмежені шляхом прийняття окремих неконституційних положень, нормативно-правових актів та законів. Позивач звертає увагу, що порушення продовжується та триває до теперішнього часу. Крім іншого, правовими підставим позову позивачка також визначає ст. 3, 8, 22, 24, 56, 152 Конституції України.

Позивачем також подано заперечення на відзив позивача, де позивачки наполягає на обґрунтованості заявлених вимог.

Позиція відповідача.

Відповідач у відзиві на позов (а.с. 102-103) заперечив проти задоволення позову. Відповідач зазначає, що п. 34 Розділу І Закону України від 28.12.2017 №76-VIII з 01.01.2015 внесено зміни до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та визначено, що розмір надбавки визначається у порядку і розмірах, встановлених КМ України. Вказаний розмір регулюється п. 4 постанови КМ України № 1381 від 28.12.2011діятм війни встановлено надбавку 66,43 грн.

Відповідач звертає увагу, що вказана редакція статті є діючою на час звернення позивача до суду. Відповідач звертає увагу на п. 2.1. мотивувальної частини рішення КСУ № 20-рп/2011 від 26.12.2011 та зазначає, що розмір соціальних виплат залежить від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване ст. 48 Конституції України.

Водночас відповідач звертає увагу на розгляд ОАС м. Києва справи № 826/3091/18 за позовом позивачки відносно доплат «дітям війни» за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 та з 31.12.2018 та протягом 2018.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою від 01.03.2018 позов залишено без руху. Ухвалами судді неодноразово продовжувався строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 26.06.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України вирішено розглядати справу у порядку спрощеного (письмового) провадження. Запропоновано відповідачу надати відзив, учасникам справи запропоновано надати додаткові матеріали.

Встановлені судом обставини.

У даному випадку сторонами не спростовуються та не заперечуються, а також наявними матеріалами підтверджуються обставини перебування позивачки на обліку у відповідача як пенсіонера, а також статус «дитини війни», обставини звернення до відповідача та зміст наданих відповідей в контексті пільг, які просила врахувати позивачка, а відтак, вказані обставини встановленими.

Зокрема, відповідно до листа відповідача від 22.12.2017 (а.с. 48), наданого позивачкою до матеріалів справи, відповідач повідомив позивача, що пенсію обчислено з урахуванням страхового стажу 54 роки, 3 місяці, 21 день та заробітної плати, визначеної за період з 01.09.1988 по 31.08.1993 та з 01.01.2001 по 31.05.2009. Зазначено, що 11.10.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» у зв`язку з чим проведені автоматичні перерахунки пенсій з урахуванням середньої заробітної плати в Україні за 2014 - 2016 роки - 3764,40 грн., при цьому величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1%. Зазначено, що складові з 01.01.2017визначені на рівні: основний розмір пенсії - 2337,12 грн., доплата за понаднормативний стаж - 493,68 грн., підвищення дітям війни - 66,43 грн., а всього: 2897,23 грн. Пенсію з 01.01.2017 обчислено: 3764,40 * 1,14442 * 0,54250 = 2337,12.

У свою чергу, у листі від 26.02.2018 (а.с. 37) звернута увага позивачки, що відповідно до постанов Подільського районного суду м. Києва від 13.04.2009 справа № 2-А-463/09 (за період з 09.07.2007 по 31.12.2007, з 22.05.2008 по 31.12.2008), від 27.09.2011 справа № в-А-4718/11 (з 17.01.2011 по 22.07.2011) позивачці проведено перерахунок підвищення пенсії за віком у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком як «дитині війни». Відповідно до постанови Подільського районного суду м. Києва від 11.04.2011 справа № 2-А-1487/11 (за період з 18.08.2010 по 31.12.2010, з 17.02.2011 по 22.07.2011) проведено перерахунок підвищення пенсії за віком у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком як дитині війни.

Звернута увага на положення постанови КМ України від 06.07.2011 № 745, положення постанови КМ України від 03.09.2014 № 440, положення ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у її початковій редакції дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Між тим, пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» (набрав чинності 01.01.2013р.), пунктом 6-7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014р. №1622-VII, які набрали чинності 03 серпня 2014 року, установлено, що норми і положення статей 5 та 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2013, 2014 рік.

Державний бюджет України є фінансовим планом держави та, відповідно, визначає фінансування певних витрат на певний фінансовий рік.

При цьому, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, який набув чинності з 01.01.2015 року, внесено зміни до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та частина перша статті 6 викладена у наступній редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Ця норма цієї і до цього часу.

Вказані норми неконституційними не визнавалися.

У той же час, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (в редакції від 24.04.2014 року) дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 66,43 гривні.

Отже, виплата позивачу підвищення до пенсії, як дитині війни, проводилась у період 2013 та 2014 (у період до 03.09.2014, що не охоплюється постановою Подільського районного суду м. Києва від 26.05.2015 у справі № 758/4387/15-а, яка не оскаржувалась) у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин.

Вказана постанова неконституційною не визнавалася.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що положення Закону від 31.07.2014р. №1622-VII поширюються на бюджетний 2014 рік.

Цим Законом змінено фінансовий план держави та затверджено фінансування доплат «дітям війни» на 2014 рік у цілому у розмірі, встановленому постановою КМ України № 1381 від 28.12.2011, якою і реалізовано порядок фінансування на весь фінансовий рік. Спір щодо цих доплат виник у 2018 після отримання позивачем інформації від ГУ ПФУ у м. Києві та у період після набрання чинності Законом від 31.07.2014р. №1622-VII, який є актом правового регулюванням відносин за 2014 фінансовий (бюджетний) період.

Відносно доводів позивачки про звуження її прав обмеженим розміром виплат, суд звертає увагу на правову позицію Конституційного суду України.

Так, виходячи із змісту Рішень Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 - згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Із цим конституційним правом громадян кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення.

У Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина друга статті 46) ( 254к/96-ВР ), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98).

Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України ( 254к/96-ВР).

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у Рішенні від 19 червня 2001 року N 9-рп/2001 (v009p710-01, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов`язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, враховував також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, як дійшов висновку КСУ, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений

державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною

першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Таким чином, порядок та розміри соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, можуть здійснюватися виходячи з фінансових можливостей держави, що уданому випадку було реалізовано через прийняття Законів та урядового рішення на виконання норм Закону.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, суд вважає, що у спірний період відсутні правові підстави для виплати позивачу підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, відповідач не вчиняв відносно позивачки протиправної бездіяльності, доводи позивачки про порушення її конституційних прав є помилковими, а відтак відсутні підстави для задоволення позову та у задоволенні позову слід відмовити.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 14, 19, 72 - 77, 90, 241 - 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до ГУ ПФУ в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДР: 42098368) - відмовити у повному обсязі

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін