Справа № 520/3211/19
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

29 травня 2019 р. № 520/3211/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рубан В.В.,

за участі

секретаря судового засідання - Абояна І.І.,

представника позивача - Кравцова І.Л.,

представника відповідача - Міронова А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м.Харків,вул. Пушкінська, 46, ) про скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просить суд :

- скасувати податкове повідомлення - рішення № 2037 від 13.11.2018 р. Головного управління ДФС у Харківській області, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період - 2015 рік на суму 39366,54 грн. як таке, що прийняте всупереч нормам податкового законодавства, нормам Конституції України та Європейського суду;

- скасувати податкове повідомлення-рішення від № 2037 від 13.11.2018 р. Головного управління ДФС у Харківській області, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період - 2016 рік на суму 89072,86 грн., як таке, що прийняте всупереч нормам податкового законодавства, нормам Конституції України та Європейського суду;

- скасувати податкове повідомлення-рішення від № 2037 від 13.11.2018 р. Головного управління ДФС у Харківській області, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період - 2017 рік на суму 172329,60 грн., як таке, що прийняте всупереч нормам податкового законодавства, нормам Конституції України та Європейського суду;

- стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податкові повідомлення-рішення № 2037, № 2037, № 2037 від 13.11.2018 є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

Представник позивача, у судовому засідання підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні та у письмовому відзиві на позовну заяву проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що під час спірних правовідносин відповідач діяв у спосіб та у межах визначених чинним законодавством. Оскаржувані податкові повідомлення - рішення прийняті на цілком законних підставах та відповідають чинному законодавству, у зв`язку із чим просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

21 травня 2019 року позивач надав відповідь на відзив, в якій підтримав позицію викладену в адміністративному позові.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, встановив наступне

13 листопада 2018 року Головним управлінням ДФС у Харківській області винесено податкове повідомлення-рішення:

- № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податковий період - 2015 рік. у розмірі 39366,54 грн.,

- № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податковий період - 2016 рік, у розмірі 89072,86 грн.,

- № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податковий період - 2017 рік, у розмірі 172329,60 грн.

22 лютого 2019 року позивач звернувся до Головного управління ДФС у Харківській області з заявою про перерахування податку на нерухомість.

25 лютого 2019 року адвокат позивача звернувся до Головного управління ДФС у Харківській області із запитом, в якому просив надати копії податкових повідомлень-рішень та розрахунки, на підставі який проводилось нарахування податку на нерухомість.

01 березня 2019 року позивачем отримано відповідь від Головного управління ДФС у Харківській області № 5405/ФОП/ НОМЕР_2 , в якій позивачу запропоновано надати технічний паспорт на нежитлові приміщення складений до 2018 року.

Листом від 01.03.2019 № 5698/ФОП/20-40-58-06-20 Головне управління ДФС у Харківській області запропонувало позивачу в разі виявлення розбіжностей звернутися до контролюючого органу для проведення перерахунку суми податку.

Судовим розглядом встановлено, що за договором дарування, посвідченим 20.02.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маліковою О.К. зареєстровано в реєстрі за № 636, зареєстрованого в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 05.03.2009 року, позивач є єдиним власником нежитлових приміщень підвалу, першого, другого, третього та технічного поверхів в літ "Ч-3" загальною площею 5385,3 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_3 .

Суд відзначає, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Пунктом 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

При цьому, відповідно до пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 Податкового кодексу України ).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266. 3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України, фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (за винятком тих, які не є об`єктами оподаткування відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Разом з тим, пунктом 8.1 статті 8 Податкового кодексу України визначено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно зі статтею 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Пунктом 10.1 статті 10 Податкового кодексу України визначено, що місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно.

Отже, з аналізу вищевикладених норм вбачається, що встановлення податку на майно, зокрема податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Підпункт 12.3.4. пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України імперативно врегульовує порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків.

Так, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Відповідно до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство ґрунтується на принципі стабільності.

Так, згідно з вказаною нормою зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Рішенням 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 21.01.2015 року №1793/15 "Про внесення змін до рішення 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011 року №126/11 "Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України" встановлено у 2015 році податок на майно, а також затверджені положення про кожен з них у додатках до вказаного рішення, тобто після 15 липня 2014 року, тому застосування контролюючим органом положень ПК України з урахуванням внесених Законом №71-VIII змін щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

У зв`язку з чим податкове повідомлення рішення № 2037 від 13.11.2018 р. за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період - 2015 рік на суму 39366,54 грн. є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо податкових повідомлень - рішень винесених ГУ ДФС у Харківській області 13.11.2018 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2017 рік № НОМЕР_3 на суму 89072,86 грн. та № 2037 на суму 172329,60 грн., суд зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що 07.04.2004 року на підставі договору купівлі - продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сутенко Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 761 позивач придбала у спільну з громадянином ОСОБА_2 приватну власність нежитлові приміщення підвалу № 1, 2 та першого поверху №№ 45-66 в літері "Ч-3" загальною площею 1650,6 м.кв.

Рішенням №82/05 від 27.05.2005 Харківської міської ради 35 сесії четвертого скликання, позивачу надано дозвіл на реконструкцію придбаних нежитлових приміщень під виробництво по металообробці та побутові приміщення.

В період 2005 - 2008 роки позивач реконструювала придбані нежитлові приміщення. 08 травня 2008 року позивач виготовила технічний паспорт на виробничий будинок нежитлові приміщення в літері "Ч-3".

Разом з тим, позивач звернулась до Комінтернівського районного суду з позовом про визнання права власності на реконструйовані нежитлові приміщення виробничого будинку.

18 грудня 2008 року рішенням Комінтернівського районного суду, за позивачем визнано право власності на виробничу будівлю літ. "Ч-3" для виробництва по металообробці та побутові приміщення загальною площею 5385.3 м.кв. та перелічені усі реконструйовані нежитлові приміщення.

За даними технічних паспортів, які виготовлені 08.05.2008 року та 12.04.2018 року ці нежитлові приміщень підвалу, першого, другого, третього та технічного поверхів складаються з цехів, складських та офісних приміщень, приміщень санітарно-побутового призначення (вбиральні. умивальні, роздягальні, душові, комори), приміщень технічного призначення (щитова, бойлерна. котельня), приміщення для інженерно-технічного та адміністративного персоналу (офіси) та в цілому є виробничою будівлею, що знаходяться в промислової зоні (територія колишнього заводу "ХТЗД", який ліквідовано за процедурою банкрутства).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Зокрема, ОСОБА_1 у своєму позові стверджує про те, що за всіма своїми об`єктивними будівельно-технічними характеристиками належна позивачу будівля є промисловою будівлею, про що свідчать надані до матеріалів справи копія технічного паспорту, рішення Комінтернівського районного суду.

Суд відзначає, що підпункт "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Буквальний аналіз пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави здійснити висновок, що застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

При цьому суд зазначає, що позивачем не доведено факту належності зазначених об`єктів нерухомого майна до будівель промисловості, оскільки відповідно до наданого позивачем технічного паспорту, договору дарування від 20.02.2009, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, судом встановлено, що виробнича будівля літ. "Ч-3" для виробництва по металообробці та побутові приміщення загальною площею 5385.3 м.кв. та перелічені усі реконструйовані нежитлові приміщення позивача є за призначенням нежитловими будівлями (а.с. 36-69).

До того ж, позивачем не надано, а судом під час розгляду справи не встановлено наявності належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ доказів призначення належних позивачу об`єктів нерухомості до будівель промисловості, а також того, що зазначені об`єкти станом на день прийняття спірних рішень - 13.11.2018, належать до інших, ніж встановлено контролюючим органом, будівель за своїм призначенням, а додані копії технічного паспорту, договору дарування від 20.02.2009, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності не спростовують зазначеного висновку контролюючого органу.

Відтак, суд приходить до висновку, що об`єкти нерухомості, які на праві власності належить позивачу, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Зазначена правова позиція суду узгоджується із позицією Верховного суду викладеною в постанові від 15 травня 2018 року по справі №806/2461/17.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень - рішень № 2037 на суму 89072,86 грн. та № 2037 на суму 172329,60 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги вище наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 2037 від 13.11.2018 р. за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період - 2015 рік на суму 39366,54 грн.

Решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м.Харків, вул. Пушкінська, 46, ) про скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 2037 від 13.11.2018 р. за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період - 2015 рік на суму 39366,54 грн.

Стягнути з Головного управління ДФС у Харківській області (61057 м. Харків, вул. Пушкінська, 46) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05 червня 2019 року.

Суддя Рубан В.В.