Справа № 440/4106/18
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 р. Справа № 440/4106/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Спаскіна О.А.

суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального сервісного центру МВС № 5347 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 14.01.19 року по справі № 440/4106/18

за позовом ОСОБА_1

до Територіального сервісного центру МВС № 5347

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі -позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального сервісного центру МВС №5347 (далі - відповідач), в якому просив зобов`язати ТСЦ МВС №5347 допустити ОСОБА_1 до складання іспитів на отримання посвідчення водія категорії D.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.11.2018 року звернувся до ТСЦ МВС №5347 із заявою про допуск до складання іспитів на отримання посвідчення водія категорії "D", однак отримав відмову у допуску. У відмові допуску до складання іспитів мотивується тим, що він немає безперервного трирічного стажу керування транспортними засобами відповідної категорії. Позивач вважає дану відмову неправомірною, що і стало причиною звернення до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до Територіального сервісного центру МВС №5347 (вул. Шевченка, 43, Семенівка, Семенівський район, Полтавська область, 38200) про зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Зобов`язано Територіальний сервісний центр МВС №5347 допустити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до складання іспитів на отримання посвідчення водія категорії D.

Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Територіального сервісного центру МВС №5347 (вул. Шевченка, 43, Семенівка, Семенівський район, Полтавська область, 38200) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Не погодившись із судовим рішенням, відповідачем продано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного судового рішення по суті. Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про допуск ОСОБА_1 до складання іспитів на отримання посвідчення водія категорії D, оскільки позивач не надав жодного документу, що підтверджує безперервний стаж керування транспортними засобами, у зв`язку з чим і не був допущений до складання іспитів.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, постанову суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач 01.02.2008 року отримав посвідчення водія НОМЕР_2 та має право на керування транспортними засобами категорії А, В, С1, С (а.с.10).

10.11.2018 року, позивач звернувся до ТСЦ МВС №5347 з метою допуску до складання іспитів і отримання посвідчення водія категорії D. Вказане звернення було оформлене у вигляді заяви за №217303293 (а.с.12).

Позивачу було відмовлено у допуску. В якості підстави зазначено: п. 9 абзацу 3 постанови КМУ №340 від 08.05.1993 та п.2.4 абзацу 2, п.2.5 абзацу 2 Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування ТЗ та видачі ВП, затвердженої наказом МВС України №515 від 07.12.2009 (а.с.12).

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем під час звернення до ТСЦ МВС №5347 з метою допуску до складання іспитів і отримання посвідчення водія категорії D було дотримано вимоги Положення №340 та Інструкція №515, зокрема, позивач мав дійсне посвідчення водія категорій А, В, С1, С, безперервний трирічний стаж керування транспортним засобом категорії В та пройшов перепідготовку водія на категорію D. Таким чином, судом зроблено висновок, що вимоги позивача про зобов`язання допустити його до складання іспитів є обґрунтованими.

Колегія суддів частково погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом, оскільки його не допустили до складання іспиту право керування транспортними засобами категорії D. В якості підстави для відмови зазначено, що ОСОБА_1 немає безперервного трирічного стажу керування транспортним засобом категорії В.

Колегія суддів вважає висновок відповідача щодо відсутності у позивача безперервного трирічного стажу керування транспортними засобами відповідної категорії помилковим.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.9 ст.15 Закону України "Про дорожній рух", право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 №340 "Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами" затверджено Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами /надалі - Положення №340/.

Відповідно до п. 1 Положення №340 це Положення є обов`язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства.

Абзацами 3 - 7 п. 9 Положення №340 визначено, що право на керування транспортними засобами категорії D надається особам, які мають посвідчення водія категорій B, C1, C, D1, T або кількох з них, та навички керування транспортними засобами відповідної категорії більше трьох років протягом останнього часу, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали теоретичний і практичний іспити на право керування транспортними засобами категорії D.

Керування транспортним засобом підтверджується:

- для осіб, що працюють водіями, - витягом з трудової книжки або довідкою з місця роботи із зазначенням дати наказу про призначення особи на посаду, дати, з якої така особа працює водієм, марки закріпленого транспортного засобу і його номерного знаку. Витяг із трудової книжки або довідка з місця роботи засвідчується підписом посадової особи підприємства. У разі ліквідації підприємства витяг з трудової книжки засвідчується в установленому порядку /абзац 5/;

- для осіб, які керують власним транспортним засобом, - реєстраційними документами на такий транспортний засіб /абзац 6/;

- для осіб, які керують транспортними засобами, що не є їх власністю, - реєстраційними документами на такий транспортний засіб та документами, що надають право на користування ним, засвідченими в установленому порядку /абзац 7/.

Відповідно до п. 2.5 Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.12.2009 №515 /надалі - Інструкція №515/, право на керування транспортними засобами категорії D надається особам, які мають посвідчення водія категорій B, C1, C, D1 або кількох з них, мають безперервний трирічний стаж керування транспортним засобом відповідної категорії, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали теоретичний і практичний іспити на право керування транспортними засобами категорії D.

Абзацом 2 пункту 2.4. Інструкції №515, безперервний стаж керування транспортними засобами - керування транспортними засобами з максимально допустимою перервою не більше одного місяця.

З аналізу викладеного вбачається, що особа має право керувати транспортним засобом категорії D за умови: наявності посвідчення водія категорій B, C1, C, D1 або кількох з них; наявності безперервного трирічного стажу керування транспортним засобом відповідної категорії; проходження перепідготовки; складання теоретичного та практичного іспиту на право керування транспортними засобами категорії D.

Доводи відповідача, зазначені в апеляційній скарзі про те, що у позивача немає безперервного трирічного стажу керування транспортним засобом категорії В, є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, у тому числі : договором купівлі-продажу від 27.06.2018 №7141/2018/1002776 (а.с.11), що з 31.03.2010 за ОСОБА_1 був зареєстрований транспортний засіб марки RENAULT TRAFIC, 2005 року випуску, білого кольору, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_3 , днз НОМЕР_4 , який було продано 27.06.2018 та показами свідка про те, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу марки ВАЗ 21214, 2006 року випуску, зеленого кольору, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_5 , днз НОМЕР_6 , підтвердженням чого слугує свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 (а.с.15).

Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що позивач після продажу транспортного засобу RENAULT TRAFIC, 2005 року випуску, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_3 , днз НОМЕР_4 , користується автомобілем марки ВАЗ 21214, 2006 року випуску, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_5 , днз НОМЕР_6 , що належить гр. ОСОБА_3 .

Також, в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв, серії НОМЕР_8 , видане ТОВ "Автошкола на Подолі" (а.с.13), яким підтверджено проходження позивачем підготовку з 19.07.2018 по 20.09.2018 за програмою "Перепідготовка водіїв категорії D".

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було дотримано вимоги Положення №340 та Інструкція №515, зокрема, позивач мав дійсне посвідчення водія категорій А, В, С1, С, безперервний трирічний стаж керування транспортним засобом категорії В та пройшов перепідготовку водія на категорію D.

Однак, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції саме в частині зобов`язання Територіального сервісного центру МВС №5347 допустити ОСОБА_1 до складання іспитів на отримання посвідчення водія категорії Dз огляду на наступне.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням колегія розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Колегія суддів зауважує, що суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Згідно ч.2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: "Класс та інші проти Німеччини" від 6 вересня 1978 року, "Фадєєва проти Росії" (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, "Кумпене і Мазере проти Румунії" (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Також, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, серед іншого, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" №48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що прийняття рішення про допуск ОСОБА_1 до складання іспитів на отримання посвідчення водія категорії D є виключною компетенцією суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині зобов`язання Територіального сервісного центру МВС №5347 допустити ОСОБА_1 до складання іспитів на отримання посвідчення водія категорії D підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою зобов`язати Територіальний сервісний центр МВС № 5347 повторно розглянути питання щодо допуску ОСОБА_1 до складання іспитів на отримання посвідчення водія категорії "D".

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції не правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального сервісного центру МВС № 5347 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року по справі № 440/4106/18 скасувати.

Прийняти постанову, якою зобов`язати Територіальний сервісний центр МВС № 5347 повторно розглянути питання щодо допуску ОСОБА_1 до складання іспитів на отримання посвідчення водія категорії "D" .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.А. Спаскін
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк
Постанова складена в повному обсязі 31.05.19р.