Справа № 420/792/19
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/792/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якому позивач просить суд визнати бездіяльність Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі протиправною; зобов`язати сплатити заборгованість за червень 2018 року та вересень 2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою та отримує пенсію по інвалідності. У зв`язку із проведенням антитерористичної операції на тимчасово окупованих територіях України позивач була змушена покинути м.Краснодон , Луганська область, та є внутрішньо переміщеною особою. З 19.12.2014р. позивач перебуває на обліку Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, проте, пенсію позивачу не виплачено за червень 2018 року та вересень 2018 року. Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки вони порушують її право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою суду від 18.02.2019р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 06.03.2019р. клопотання представника відповідача про розгляд справи у загальному позовному провадженні задоволено. Призначено розглядати справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 03.04.2019 року.

У зв`язку із перебуванням судді Аракелян М.М. на лікарняному, слухання справи №420/792/19, які призначені на 03.04.2019р. та 16.04.2019р. не відбулись, розгляд справи призначено на 13.05.2019р.

Від відповідача 01.03.2019р. за вхід. №7486/19 надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що припиняючи виплату пенсії позивачу, управління Пенсійного фонду України діяло на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016р. Виплатити заборгованість за червень та вересень 2018 року неможливо, оскільки на теперішній час окремого порядку не прийнято.

18.04.2019р. до суду від позивача надійшла (за вхід. №9643/19) заява про розгляд справи без її участі.

Ухвалою суду від 13.05.2019р. закрито підготовче провадження у справі №420/792/19 та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 30.05.2019р.

30.05.2019р. до суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Сторони у судове засідання, призначене на 30.05.2019р., не з`явились.

Відповідно до ч.3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному їх дослідженні, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням Серія НОМЕР_1 від 17.05.2017р. (а.с.9) та протоколом №9874 від 30.03.2012р. УПФУ в м.Краснодон та Краснодонському районі (а.с.44).

Згідно довідки №329 від 09.10.2017р. позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Фактичне місце проживання/перебування позивача, як внутрішньо переміщеної особи є АДРЕСА_2 . (а.с.8)

Позивач наразі перебуває на обліку в Суворовському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Одесі. (а.с.11) з 19.12.2014р.

Листом Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі від 29.10.2018 року №368/К-5 позивача повідомлено про те, що виплата пенсії, в тому числі сум за минулий період, проводиться відповідно до порядку визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335). За червень 2018 року та вересень 2018 року нараховано пенсію позивачу, однак виплата буде проводитись за окремим порядком після його затвердження Кабінетом Міністерства України. (а.с.12-13).

Такі дії вчинені відповідачем відповідно до п.п.5 п.12 Порядку, затвердженого постановою Кабміну України, у зв`язку із отриманням інформації перед нарахуванням пенсії за червень 2018 року, що ОСОБА_1 19.06.2018р. перетинала кордон та на 01.06.2018р. відсутня інформація про її в`їзд на підконтрольну територію.

Після отримання інформації із підтвердження факту проживання позивачки у м.Южне 22.06.2018р. виплату пенсії на липень 2018 року відновлено, проте в подальшому за результатами верифікації повторно виявлено підстави для припинення виплати пенсії ОСОБА_1 як тимчасово переміщеній особі, оскільки станом на 30.08.2018р. була відсутня інформація про в`їзд після перетинання кордону 19.06.2018р. її на підконтрольну територію.

За заявами позивачки до відповідача від 11.06.2018р. та від 05.09.2018р. виплату пенсії було відновлено, проте заборгованість за червень та вересень 2018 року по пенсії залишилася, оскільки наразі не затверджено окремого порядку виплати «відкладеної доплати» після внесення постановою Кабміну України №335 змін до постанови Кабміну України №365 від 08.06.2016р., які набрали чинності 12.05.2018р.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України №1058 передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону №1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058 передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону №1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Між тим, відповідач не надав суду рішення про припинення виплати пенсії і не вказав, яка з обставин, визначених наведеною вище статтею Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії. Відповідно до ч. 2 ст. 49 зазначеного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідачем у листі від 29.10.2018 року №368/К-5 вказано на те, що виплата пенсії, провадитиметься відповідно до порядку, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р. №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335).

Однак, як свідчить аналіз положень Закону №1058, припинення виплати пенсії можливо лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058 зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Статтями 2 та 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у ст. 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

Конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров`я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в п. 333 цього рішення: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації, держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".

Суд відхиляє посилання відповідача на норми п.п.5 п.12 постанови Кабміну України від 08.06.2016р. №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, відповідно до якого соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, оскільки це не узгоджується із нормами ст.49 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Така підстава як відсутність інформації про в`їзд на підконтрольну територію для припинення виплати пенсії в Законі відсутня.

Матеріалами справи (довідка №69/16 від 24.01.2019р.) підтверджується, що пенсія за червень та вересень 2018 року ОСОБА_1 не виплачена дотепер, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, який у відзиві на позов обґрунтовує невиплату пенсії роз`ясненнями ГУПФ України в Одеській області щодо порядку проведення т.з. «відкладених доплат» - після затвердження Кабміном України окремого порядку (який наразі КМ України не прийнято), тобто обставинамиё які суперечать конституційним нормам щодо пенсійного забезпечення та ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд констатує, що відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058 умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначається виключно законами України про пенсійне забезпечення та не можуть регулюватися підзаконними актами.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні від 03.05.2018р. Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду у зразковій справі №805/402/18 про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу заборгованості по пенсії за червень та вересень 2018 року, у зв`язку з чим, вимога позивача про визнання бездіяльності Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі протиправною, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 пенсії за червень та вересень 2018 року, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Суд також акцентує увагу на тому, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова ВС України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

У зв`язку з викладеним позовна вимога в частині зобов`язання Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Одесі сплатити ОСОБА_1 заборгованість за червень 2018 року та вересень 2018 року, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Решта доводів та заперечень відповідача висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, про визнання бездіяльності Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі протиправною; зобов`язання сплатити заборгованість за червень 2018 року та вересень 2018 року підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору, отже підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 194, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65003, м. Одеса, Чорноморського козацтва, 95) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати бездіяльність Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 пенсії за червень та вересень 2018 року, протиправною.

Зобов`язати Суворовське об`єднане управління Пенсійного фонду України у м. Одесі (ідентифікаційний код 40388751, 65003, м.Одеса, вул.Чорноморського козацтва, буд.95) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) заборгованість з пенсії по інвалідності за червень 2018 року та вересень 2018 року.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян