Справа № 420/129/19
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/129/19
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Єщенка О.В., Коваля М.П.,

за участю секретаря - Гошуренко Н.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 29 грудня 2018 року № 250 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області розгладнути заяву позивача щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначалось, що 14 лютого 2018 року позивач отримав повідомлення від 30 січня 2018 року № 5/1-400 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу відповідача від 29 грудня 2018 року № 5/1-836. На думку ОСОБА_1 , у випадку повернення в країну походження, життю та свободі позивача буде загрожувати небезпека, що суперечить ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є надуманими, та такими, які не можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у розумінні ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», а також Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому позивач просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що при прийнятті спірного рішення ГУ ДМС України в Одеській області не враховано інформацію по країні походження, яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту та неможливість повернення його до країни походження. Крім того, позивач зазначає, що обов`язок всіх фактичних обставин особової справи не може перекладатись з відповідного працівника державної міграційної служби на особу, що звертається до суду. Також, в рішенні суду першої інстанції відсутні будь-які посилання на інформацію по країні походження.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець район Бейт Лахія, Сектор Гази , Палестина, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин (суніт), неодружений, рідна мова арабська, володіє англійською та російською мовами, має повну середню освіту, навчається у ВНЗ в Україні.

9 березня 2018 року позивач виїхав з Сектор Гази до Єгипту (м. Каїр) автобусом легально, після чого спрямував до Туреччини (м. Стамбул), звідки літаком 10 березня 2018 року дістався України (м. Київ, аеропорт «Бориспіль»).

11 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту в Україні, в якій зазначив, що в Секторі Гази він здобув середню освіту, після чого вирішив продовжити навчання в Україні. В самому Секторі Гази проблеми та війна, закриті кордони. В Україні позивач закінчив навчання на першому курсі в медичному університеті в місті Полтаві і зіткнувся з проблемами, внаслідок чого був відрахований. Внаслідок відрахування позивача з навчального закладу перестали існувати легальні підстави його перебування в Україні, і при цьому він не може повернутися до Сектору Гази через війну, а тому останній просить надати йому міжнародний захист задля забезпечення йому можливості закінчити навчання в Україні та залишитися в ній проживати без проблем та війни, як на батьківщині.

10 березня 2018 року (біля восьми місяців) ОСОБА_1 , перебуваючи в Україні нелегально, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.203 ч.1 КУпАП.

29 грудня 2018 року, за результатами розгляду особової справи позивача, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

29 грудня 2018 року наказом ГУ ДМС в Одеській області № 250 Алаттар Мохаммедсухаіл Абдулфатах відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. наведеного вище Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту`встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.

З матеріалів особової справи встановлено відсутність факту переслідування позивача в регіоні попереднього постійного проживання за наступними ознаками визначення статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Позивач вказав, що у випадку повернення до Палестини, а саме до Сектору Гази у нього не виникне ніяких проблем із подальшим проживанням, разом з тим, якщо повернеться до іншого міста Палестини може бути заарештованим з боку ізраїльтян (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018).

Так, позивач навів загальновідому інформацію з приводу угрупувань «Хамас» та «Фатх» і палестинсько-ізраїльського конфлікту, стверджуючи, що його батько є офіційним членом політичної організації «Фатх» у Палестині, з якою співпрацював до 2005 року. З його слів, його батько був заарештований терміном в 1 рік у 2006 році, а сам він особисто був причетний до затримання у віці 8 років, коли до влади прийшло угрупування «Хамас», яке забрало у тому ж році родинну земельну ділянку.

Додатково це підтверджується усними твердженнями, повідомленими позивачем під час розгляду особової справи з приводу відсутності у членів родини будь-яких проблем із угрупуванням «Хамас» після 2006 року, членів його родини не переслідували після виїзду позивача з Палестини до України (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018).

Проте, ситуація в країні походження Алаттар Мохаммедсухаіл Абдулфатах постійно змінюється на краще.

Так, станом на травень 2019 року, з інформації наявної в Інтернет мережі, влада Ізраїлю та палестинський рух «Хамас» дійшли згоди щодо перемир`я. Домовленість передбачає двостороннє припинення вогню на кордоні сектора Газа та єврейської держави. «Хамас» взяло на себе зобов`язання припинити акції насильства уздовж огорож, що відокремлюють сектор Газа від Ізраїлю" , запуск палаючих повітряних куль через кордон і дотримуватися введеної по межі 300-метрової буферної зони. Палестинці також погодилися припинити підтримку "флотилій", що прямують по морю до берега Гази, які порушують морські кордони Ізраїлю (джерело ІНФОРМАЦІЯ_2).

Отже, доводи позивача щодо побоювань з приводу палестинсько-ізраїльського конфлікту станом на сьогодні, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки наведені вище сторони держав, дійшли перемир`я.

В ході перевірки відповідачем було встановлено, що з моменту народження та до моменту виїзду з Палестини позивач проживав все своє життя у районі Бейт Лахіа, сектор Гази, регіон постійного проживання не змінював (арк. З протоколу співбесіди від 18.12.2018). Виїзд був пов`язаний з отриманням вищої медичної освіти на території України, а не ймовірними погрозами, переслідуванням або дискримінацією на його адресу (арк. 4 протоколу співбесіди від 18.12.2018). Позивач спокійно курсував територією регіону попереднього постійного проживання під час свого перебування; ані він, ані члени його родини не постраждали від будь-яких конфліктів на території Палестини (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018). Усні твердження про загибель двох далеких родичів у березні 2008 року, дядька у 2014 році, поранення інших у 2012 та 2014 роках є загальною, не деталізованою, необґрунтованою та визнана неактуальною станом на вирішення заяви час, враховуючи часовий проміжок - 2014 рік (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018).

Суд вважає також вірним висновок суду першої інстанцій про те, що повідомлена позивачем інформація не може розглядатися в якості причини неможливості його повернення до регіону попереднього постійного проживання, враховуючи суттєві зміни в ситуації на території Палестини .

Крім того, позивач мав можливість вільного пересування містами, зокрема свій паспортний документ він оформив у м. Рамалла, що свідчить про можливість вільного звернення до представників органів державної влади країни громадянської належності та отримання відповідних послуг в Палестині.

Під час співбесіди позивач пояснив, що він вільно та безперешкодно вибув з м. Газа автобусом до м. Каїр у 2018 році, звідки авіасполученням - до України з метою отримання вищої медичної освіти.

Щодо посилань позивача про неможливість повернення до регіону постійного місця проживання через ускладнену соціально-політичну та безпекову ситуації, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки останнє спростовано усними твердженнями позивача під час проведення протоколів співбесід.

Так, позивач повідомив, що всі його близькі родичі, а саме батько, матір, 3 братів та 3 сестер проживають у секторі Гази, районі Бейт Лахія; ані він, ані його родичі місце постійного проживання не змінювали на Батьківщині (арк. 3 протоколу співбесіди від 18.12.2018).

При цьому, члени родини та всі інші родичі мають середній рівень життя у Палестині: батько разом із братом працюють на ринку, маючи при цьому мінімальний щомісячний дохід у розмірі 400-500 доларів, матір домогосподарка, старший брат допомагає батькові на ринку, двоє молодших братів навчаються у школі, наймолодша сестра ходить до дитячого садочку, старша навчається в університеті Аль Азхар, а середня сестра навчається також у школі (арк. 3 протоколу співбесіди від 18.12.2018).

Всі члени сім`ї позивача забезпечені житлом, мають у власності будинок площею 80 м., та необхідні умови для проживання: електроенергію (подача 4 години на день), воду, газ, що створює потенційну можливість у разі повернення шукача захисту до Палестини тимчасово облаштуватися, отримати необхідну допомогу з боку близьких осіб. Члени родини не постраждали від військових сутичок в Палестини, мають можливість безперешкодно користуватись державними послугами та сервісами в Палестині (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018).

З наведеного вище випливає, що виїзд позивача з Палестини до України та звернення до міграційної служби обумовлені суто особистими мотивами та потребою у тимчасовій легалізації з метою подальшого продовження отримання освіти на території України (навчання у ВНЗ відбувається на підставі довідки про звернення за захистом в Україні серії 009564, якою наразі документований), що підтверджено усними твердженнями позивача, наданими під час процедури набуття міжнародного захисту (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018).

Так, як зазначено самим позивачем в протоколі співбесіди, виїзд позивача з Палестини з метою здобуття вищої медичної освіти на території України пов`язаний із економічною складовою. За усними твердженнями позивача він мав можливість здобути вищу медичну освіту на батьківщині, проте через неможливість подальшого працевлаштування та бажанням виїзду до іншої країни, обрав Україну (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018).

Зазначене свідчить про відсутність підстав, які б свідчили про відсутність обмежень позивача в доступі до освіти.

При цьому, зі слів позивача станом на даний час батько оплачує його контракт за навчання та проживання на території України, що свідчить про фінансову спроможність рідних особи та підтримання належного спілкування з ними (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 29.12.2018).

Крім того, позивач ніколи не був жертвою випадків із застосуванням примусового переміщення або виселення у секторі Гази, у районі постійного місця проживання у Палестині наявна можливість вільного переміщення та курсування.

Таким чином, аналіз матеріалів особової справи, з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності, дає підстави суду для висновку, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що єдиною причиною виїзду з Палестини на територію України було бажання здобути вищу медичну освіту, а причиною звернення до ГУ ДМС України в Одеській області - можливість тимчасово легалізуватись на території України з метою подальшого продовження свого навчання, що підтверджується, наданими поясненнями під час проведення додаткової співбесіди 29.12.2018 (арк. протоколу 6).

При цьому апеляційний суд наголошує, що згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується і визнає правильним висновок Одеського окружного адміністративного суду про те, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а відповідач, виконав вимоги ч.2 ст.77 КАС України та довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та правомірність свого рішення.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати підписання може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з моменту отримання сторонами копії судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 3 червня 2019 року.

Головуючий суддя Димерлій О.О.
Судді Коваль М.П. Єщенко О.В.