Справа № 520/1943/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

05.06.2019 р. справа №520/1943/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кіт С.В.,

представника позивача - Авілової О.М.,

представника відповідача - Саєнко Л.І.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними дій та скасування вимоги,-

встановив:

Ухвалою суду від 18.03.2019р. прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 14.05.2019р. продовжено підготовче провадження на 30 днів. Ухвалою від 05.06.2019р. закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у цей же день.

Позивач, ОСОБА_1 у порядку адміністративного судочинства заявила вимогу про визнання протиправними дій з приводу винесення вимоги та скасування вимоги від 16.11.2018р. №Ф-3382-25, якою, на думку позивача, протиправно нараховано Єдиний соціальний внесок у розмірі 20.762,09 грн.

Підставами позову є доводи про те, що 07.12.2012р. постановою господарського суду Харківської області позивача як ФОП визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. З 2012 року позивач не здійснює підприємницьку діяльність. Харківським окружним адміністративним судом рішенням по справі № 2-а-820/1311/13-а припинено підприємницьку діяльність позивача. Відтак у позивача відсутній обов`язок з подання та сплати єдиного соціального внеску. Крім того позивач зазначила, що спірна вимога не містить період, за який нараховано недоїмку, підстави для здійснення нарахування недоїмки та з яких сум складається вказана заборгованість.

Відповідач, Головне управління ДФС у Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що спірна вимога є правомірною, позаяк позивач має недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску, оскільки ФОП ОСОБА_1 не було визнано банкрутом за судовим рішенням.

Суд, вивчивши доводи позову і заперечень проти позову, заслухавши представників сторін, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі за текстом - Єдиний державний реєстр) заявник і досі зареєстрований у якості фізичної особи - підприємця.

Обставини порушення відносно заявника провадження у справі про банкрутство не мають юридичного значення для вирішення даного спору, адже не настало правового наслідку у вигляді визнання боржника банкрутом, винесення судом ухвали про затвердження ліквідаційного звіту та внесення до Єдиного державного реєстру запису про припинення підприємницької діяльності.

Обставини прийняття адміністративним судом рішення про припинення підприємницької діяльності заявника (постанова від 11.03.2013р. по справі №2а-820/1311/13а) юридичного значення також не мають, адже у Єдиному державному реєстрі відсутній запис про припинення підприємницької діяльності, а запис про постановлення судом такого рішення об`єктивно не здатний спричинити настання таких наслідків, позаяк лише розпочинає процедуру ліквідації суб`єкта господарювання.

16.11.2018р. відповідачем, ГУ ДФС у Харківській області без проведення будь-якої перевірки відносно заявника була винесена вимога №Ф-3382-25, якою нараховано Єдиного соціального внеску у розмірі 20.762,09грн.

До відносин, які склались на підставі установлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ч.1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - Єдиний внесок) є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За приписами ч.4 ст.5 означеного закону обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"; у осіб, зазначених в абзацах четвертому, шостому та сьомому пункту 1, пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - з початку провадження відповідної діяльності.

У силу дії прямого припису ч.4 ст.6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Отже, навіть подія припинення людиною підприємницької діяльності не звільняє таку особу від обов`язків платника Єдиного соціального внеску за період існування правового статусу підприємця.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 названого закону Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

З положень наведеної норми закону чітко та однозначно слідує, що законодавець визначив нарахування особою мінімального страхового внеску у разі відсутності доходу (прибутку) як право особи.

Законом України від 06.12.2016р. №1774-VIII з 01.01.2017р. дане право було замінено на обов`язок.

Звідси слідує, що нарахування Єдиного соціального внеску фізичній особі - підприємцю на загальній системі оподаткування за відсутності бажання (вільної згоди) до 01.01.2017р. законом не передбачалось.

Абзацом 3 ч.8 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" станом на 01.01.2017р. було визначено, що платники єдиного внеску, зазначені у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Таким чином, станом на 01.01.2017р. для фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування законодавцем було запроваджено звітний період для справляння Єдиного соціального внеску у вигляді календарного року.

Законом України від 03.10.2017р. №2148-VIII дане правило було змінено на календарний квартал.

Закон України від 03.10.2017р. №2148-VIII набув чинності з 11.10.2017р.

Оскільки календарна дата - « 11 жовтня» знаходиться у межах четвертого кварталу поточного року, то за відсутності факту надання нормам Закону України від 03.10.2017р. №2148-VIII ретроспективної дії у часі, на 2017р. для підприємця на загальній системі оподаткування залишається один звітний період справляння Єдиного соціального внеску.

За визначенням п.5 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та принципу верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

З урахуванням суперечностей між п.5 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та абз.3 ч.8 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" суд вважає, що для фізичної особи - підприємця до 11.10.2017р. звітним податковим періодом для справляння Єдиного соціального внеску був календарний рік, а з указаної дати - календарний квартал.

Відтак, і обов`язок з оплати Єдиного соціального внеску має виконуватись у межах цих звітних періодів.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що згідно з ч.5 ст.8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" Єдиний внесок для платників, зазначених у ст.4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст.7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Станом на 01.01.2017р. розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» складав - 3.200,00грн.

22% від цієї арифметичної величини дорівнює 704,00грн.

Станом на 01.01.2018р. розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» складав - 3.723,00грн.

22% від цієї арифметичної величини дорівнює 819,06грн.

Оглянувши зміст оскарженого рішення владного суб`єкта, суд зазначає, відсутність конкретних звітних періодів самостійного нарахування контролюючим органом Єдиного соціального внеску.

Указаний дефект прямо суперечить правилу юридичної визначеності як невід`ємній складовій запровадженого ст.8 Конституції України принципу верховенства права, що є самостійною та цілком достатньою підставою для скасування рішення адміністративного органу.

Окрім того, проведені контролюючим органом розрахунки суперечать як кількості звітних періодів справляння з заявника Єдиного соціального внеску, так і величині 22% від мінімальної заробітної плати.

Виправлення судом цих недоліків у процедурі судового контролю за законністю рішення контролюючого органу суперечить приписам ст.ст.6, 8, 19, 124 Конституції України.

У пункті 68 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18) міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Оскільки в оскарженому рішенні контролюючого органу таких обставин не наведено, то суд вважає за необхідне задовольнити заявлені вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт при виданні оскарженого рішення не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 КАС України, юридичних та фактичних мотивів владного управлінського волевиявлення у тексті рішення не навів, чим спричинив стан правової невизначеності.

Факт порушення прав та інтересів особи у спірних правовідносинах у галузі податкової справи знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007р. у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011р. у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) проти Вірменії»), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління державної фіскальної служби у Харківській області щодо прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.11.2018р. №Ф-3382-25.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3382-25 від 16.11.2018р.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце знаходження - АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (місце знаходження - м. Харків, вул.Пушкінська,46, код ЄДРПОУ - 39599198) витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.)

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Судове рішення у повному обсязі виготовлено у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 05.06.2019р.

Суддя О.В.Старосєльцева