Справа № 280/5328/18
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

11 березня 2019 року 15 год. 20 хв.Справа № 280/5328/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я.,розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці

про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці (далі - відповідач), в якому просить суд визнати бездіяльність Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 11.11.2016 по 04.05.2018 протиправною, зобов`язати здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 11.11.2016 по 04.05.2018 в сумі 51858 грн, компенсувати інфляційні втрати, пов`язані з втратою частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати в сумі 11334,37 грн, стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 25000 грн.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що вона перебувала на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Запоріжжя. Наказом від 21.08.2015 №80о/с Управління Міністерства внутрішній справ України на Придніпровській залізниці позивач була звільнена з займаної посади з 31.08.2015 за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України". Зазначений наказ був визнаний протиправним та скасований в частині звільнення позивача постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19.04.2016 по справі №808/8303/15. В подальшому відповідно до наказів №1о/с від 31.05.2016, №2о/с від 09.01.2017 позивач повторно була звільнена з займаної посади. Зазначені накази були скасовані постановами Запорізького окружного адміністративного суду по справі №808/2143/16 від 18.08.2016 та по справі №808/621/17 від 11.07.2017, які набрали законної сили. Вказує, що позивач 26.05.2018 звернулась до відповідача з вимогою здійснити нарахування та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 11.11.2016 по 04.05.2018. Однак відповідач відмовив позивачеві у задоволенні такої вимоги. Вважаючи протиправною таку бездіяльність відповідача, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позов не визнав. У письмовому відзиві, який поданий до суду 26.02.2019, посилається на те, позовні вимоги про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період 11.11.2016 по 04.05.2018 не відповідають вимогам Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ від 29.07.1991 №114, оскільки цей період необхідно обмежити датами 11.11.2016-11.11.2017. Крім того зазначає, що питання про розрахунок та виплату грошового забезпечення позивачеві необхідно вирішувати за участю Міністерства внутрішніх справ України. В частині вимог про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції заперечує повністю. Вважає, що оскільки позивач перебувала на публічні службі, остання отримувала не заробітну плату, а грошове забезпечення, яке не підлягає індексації. З огляду на зазначене вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою суду від 10.01.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/5328/19. Призначено судове засідання на 31.01.2019.

У зв`язку з неявкою представника відповідача в судове засідання 31.01.2019, розгляд справи було відкладено до 19.02.2019.

Судове засідання 19.02.2019 за клопотанням представника відповідача було відкладено на 11.03.2019.

Позивач клопотанням від 11.03.2019 вх. № 9508 просить суд розглянути справу в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судове засідання 11.03.2019 не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки не повідомив.

Частиною 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про дату, місце та час слухання справи, суд розглядає справу у письмовому провадженні.

На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України та обіймала посаду слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Запоріжжя Управління МВС України на Придніпровській залізниці.

Згідно довідки №403 від 05.09.2013, позивач в період 05.09.2013 - 08.01.2014 перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.

Відповідно до наказу Управління МВС України на Придніпровській залізниці від 21.02.2014 №16о/с, позивачеві надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13 лютого 2014 року до 10 листопада 2016 року.

Наказом УМВС України на Придніпровській залізниці від 21.08.2015 №80о/с майора міліції ОСОБА_1 було звільнено з посади слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Запоріжжя у запас Збройних сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 31.08.2015. Згідно наказу, вислуга років станом на 31.08.2015 у календарному обчисленні складає 15 років 00 місяців 00 днів.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року по справі №808/8303/15 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці, зазначений наказ про звільнення позивача визнано протиправним та скасовано.

На виконання Постанови суду, Управлінням МВС України на Придніпровській залізниці був виданий наказ №1о/с від 31.05.2016, згідно якого пункт наказу УМВС від 21.08.2015 №80о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за п.64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України відмінити, вважати її працюючою на попередній посаді з 31.08.2015 року.

Крім того, зазначеним наказом позивача звільнено в запас Збройних сил за п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 06.11.2015. Зазначено, що вислуга років на день звільнення складає 15 років 02 місяці 06 днів.

Постановою Запорізькою окружного адміністративного суду від 18.08.2016 по справі №808/2143/16 зазначений наказ в частині звільнення позивача визнано протиправним та скасовано.

На виконання Постанови суду, Управлінням МВС України на Придніпровській залізниці був виданий наказ №2о/с від 09.01.2017, згідно якого пункт наказу УМВС від 31.05.2016 №1о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за п.64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України відмінити, вважати її працюючою на попередній посаді з 06.11.2015 року. Зазначеним наказом позивача звільнено в запас Збройних сил за п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 06.11.2015. Зазначено, що вислуга років на день звільнення складає 15 років 02 місяці 06 днів.

Постановою Запорізькою окружного адміністративного суду від 11.07.2017 по справі №808/621/17 зазначений наказ в частині звільнення позивача визнано протиправним та скасовано.

На виконання Постанови суду, Управлінням МВС України на Придніпровській залізниці був виданий наказ №5о/с від 04.05.2018, згідно якого пункт наказу УМВС від 09.01.2017 №2о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за п.64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України скасовано. Зазначеним наказом позивача звільнено в запас Збройних сил за п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 04.05.2018. Зазначено, що вислуга років на день звільнення складає 17 років 08 місяців 04 дні.

Розглядаючи справи №808/8303/15,№808/2143/16, №808/621/17 Запорізький окружний адміністративний суд не вирішував питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі вимоги не заявлялись.

Позивач звернулась до відповідача з вимогою виплатити на її користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період 11.11.2016 по 04.05.2018. У відповідь на зазначене звернення відповідач листом від 26.06.2018 №П-151 повідомив, що не вбачає підстав для розгляду зазначеного питання, оскільки згідно постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року та ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року обов`язок щодо виплати грошових сум на ліквідаційну комісію Управління МВС України на Придніпровській залізниці не покладався.

Вважаючи неправомірною відмову відповідача щодо виплати позивачеві грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, остання звернулась до суду за захистом порушених прав.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Згідно частини другої ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 43 Конституції України закріплено право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною другою ст. 235 КзпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За приписами п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Отже, чинним законодавством на Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці покладено імперативний обов`язок виплатити незаконно звільненій особі рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більше як за один рік.

Як встановлено судом, звільнення позивача з займаної посади відповідно до наказів Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці №80о/с від 21.08.2015, №1о/с від 31.05.2016, №2о/с від 09.01.2017 визнано незаконним постановами Запорізького окружного адміністративного суду у справах №808/8303/15, №808/2143/16, №808/621/17.

Слід зазначити, що спір про скасування наказу про звільнення обов`язково передбачає вирішення питання і про поновлення особи на посаді, якщо суд дійде висновку, що такий наказ треба скасувати як протиправний. Тут треба зауважити, що адміністративний суд при вирішенні публічно-правового спору повинен враховувати, що поряд з принципом змагальності та диспозитивності, діє також принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи. За змістом останнього, суд повинен вжити всіх заходів, необхідних для з`ясування обставин справи, а також ухвалити рішення, яке б відновило порушені права та інтереси позивача.

Вирішення питання про поновлення на посаді невід`ємно пов`язане з вимогою про скасування правового акта про звільнення і не може бути предметом окремого позову.

Визнання акта індивідуальної дії, як-от наказу про звільнення з посади, протиправним/неправомірним і його скасування означає, що він втрачає чинність з дати його винесення. З цієї ж дати особа має бути поновлена на посаді, навіть якщо позивач не заявив такої (окремої) позовної вимоги.

Аналізуючи зміст наказів №1о/с, №2о/с, №5о/с вбачається, що останні не містять вказівки, що позивач була поновлена на попередній посаді. Разом з тим, оскільки наказом №5о/с від 04.05.2018 Управлінням УМВС України на Придніпровській залізниці до вислуги років позивача був зарахований період, протягом якого відповідач фактично не працювала у зв`язку з її незаконним звільненням, суд доходить висновку, що фактично позивача було поновлено на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Запоріжжя.

Враховуючи, що позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до ІНФОРМАЦІЯ_1 включно, вона мала стати до роботи 11.11.2016 року. Однак, у зв`язку з виданням Управлінням Міністерства внутрішніх справі України на Придніпровській залізниці оспорюваних наказів, гарантоване їй Конституцією України право на працю вона не реалізувала.

Оскільки в період з 11.11.2016 по 04.05.2018 між сторонами у справі тривали судові спори з приводу оскарження наказів про звільнення та у справі № 808/621/17 ставилось питання про поновлення на посаді, суд приходить до висновку, щодо необхідності виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року (справа № 11-134ас18) вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

При цьому, як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Викладене вище дає змогу суду дійти обґрунтованого висновку, що бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати позивачеві середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 11.11.2016 по 04.05.2018 є протиправною. Отже, в цій частині позов належить задовольнити.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 51858 грн, суд доходить висновку про необґрунтованість заявленої суми.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100).

Згідно п. 2 Порядку №100, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

При цьому, час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Відповідно до п.п.5, 8 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

При обрахунку середньої заробітної плати для оплати часу вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з частиною 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачем до матеріалів справи надана виписка по її картковому рахунку, відкритому у АТ "КБ "Приватбанк" за період липень - серпень 2013 року, яка містить інформацію щодо суми, перерахованої на рахунок позивача у зазначений період. В довідці зазначено деталі операції - "зарплата".

Однак, з зазначеної довідки суд не має змогу встановити, який розмір грошового забезпечення був нарахований та виплачений позивачеві, які виплати включені до його структури, чи проводилась індексація грошового забезпечення позивачеві тощо.

Крім того, позивачем до позовної заяви долучена довідка про грошове забезпечення за лютий - березень 2013 року №240 від 24.09.2018.

На підставі викладеного, з даних, зазначених у виписці по рахунку позивача, суд не має змоги провести розрахунок середньоденного грошового забезпечення, яке отримувала позивач у червні - серпні 2013 року.

Ухвалою суду від 31.01.2019 про витребування доказів було витребувано від Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за останні два місяці перед декретною відпусткою та кількість фактично відпрацьованих днів; докази виконання рішень судів у справах №808/2143/16 та №808/621/17; докази поновлення на посаді (якщо таке мало місце); інформацію про те, коли позивач виключена з грошового забезпечення. Також судом витребувано у Головного управління ДФС у Запорізькій області довідку про отримані ОСОБА_1 доходи за період 2016-ІІ квартал 2018 року.

Відповідач на виконання ухвали суду про витребування доказів надав до суду лише довідку про грошове забезпечення за грудень 2013 - січень 2014 року №21 від 20.02.2019.

Отже, сторони суду не надали інформацію про заробітну плату (грошове забезпечення) позивача за останні два календарних місяці роботи перед відпусткою по вагітності та пологам, тобто за липень та серпень 2013 року.

Таким чином, суд позбавлений можливості самостійно розрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки згідно приписів Порядку №100 розмір заробітку за час вимушеного прогулу має бути розрахований саме виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача самостійно здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.11.2016 по 04.05.2018.

Відповідно до ст. 1 закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 2 зазначеного закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Стаття 3 закону №2050, визначає, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Як вбачається з аналізу вимог Закону №2050, під доходами законодавець розуміє не тільки заробітну плату, а й інші доходи, зокрема грошове забезпечення, яке отримувала позивач, перебуваючи на публічній службі.

Таким чином, помилковим є твердження відповідача про те, що позивач не має права на компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення позивача як особи, яка перебувала на публічній службі.

Отже, суд зауважує, що відповідач зобов`язаний здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію втрати частини доходу за період з 11.11.2016 по 04.05.2018.

Вирішуючи вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди, яку позивач оцінює в 25000 грн, суд зазначає наступне.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому слід враховувати, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як встановлено судом, Управління МВС України на Придніпровській залізниці неодноразово виносило накази про звільнення позивача з займаної посади, які були скасовані судом. При цьому своїми діями Управління МВС на Придніпровській залізниці порушувало право позивача на працю. Позивач протягом 2015 - 2017 року змушена була доводити протиправність дій Управління МВС України на Придніпровській залізниці в суді.

При цьому, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо виплати позивачеві середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 14.12.2017 по 04.05.2018 є протиправною.

Відповідно до ст. 17 закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчувати страждання ( моральну шкоду).

Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Рішенням від 27.07.2004 року по справі «Ромашов проти України», Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодування моральної шкоди 3000 євро, хоч заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, "без наявності яких ( Суд) може відхилити вимогу повністю або частково". Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже, має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вжити заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з прав людини.

У зв`язку з зазначеним, суд погоджується з доводами позивача про те, що протиправними діями Управління МВС України на Придніпровській залізниці та бездіяльністю відповідача щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу заподіяно їй негативних наслідків, а саме моральні та фізичні страждання внаслідок довготривалого порушення її права на працю та на виплату заробітної плати, ігноруванням її законних прав, приниженням честі та гідності.

Слід зазначити, що позивач, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, мала витрачати свій час і увагу на оскарження незаконних наказів про звільнення. Більш того, після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягення нею 3-х років, позивач мала законні сподівання на те, що буде працевлаштована. Однак, не дивлячись на наявні на її користь судові рішення цього не відбулось, що в свою чергу вплинуло на моральний стан позивача у справі.

Тобто, наявність завдання позивачці моральної шкоди, суду доведена.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Крім того, розмір моральної шкоди не залежить від розміру майнової шкоди.

Враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди частково, стягнувши на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За результатами розгляду адміністративної справи, суд дійшов висновку, що відповідач діяв не обґрунтовано та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, суд не вирішує питання розподілу судових витрат в порядку ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139,205, 229, 241, 243-246, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративий позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1) до Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці (49038, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, 108-А) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.11.2016 по 04.05.2018.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію УМВС України на Придніпровській залізниці здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію втрати частини доходу за період з 11.11.2016 по 04.05.2018.

Стягнути з Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень.

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 24.05.2019.

Суддя Л.Я. Максименко