Справа № 1.380.2019.001754
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.001754
У Х В А Л А

про закриття провадження у адміністративній справі

28 травня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

представник позивача Вороновська Н.В.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні у порядку загального позовного провадження питання про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора Грабовецької сільської ради Стрийського району Львівської області Кіндракевича Богдана Романовича про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Державного реєстратора Грабовецької сільської ради Стрийського району Львівської області Кіндракевича Богдана Романовича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.10.2018 року (індексний номер 43506586).

Ухвалою суду від 16.04.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

20.05.2019 року за вх. № 15890 представником відповідача подано відзив та ряд додатків. Представник позивача 06.05.2019 року подав відповідь на відзив.

Суд, оглянувши та дослідивши докази подані позивачем та відповідачем, поставив на обговорення питання щодо закриття провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що державним реєстратором Грабовецької сільської ради Стрийського району Львівської області Кіндракевич Богданом Романовичем протиправно, з перевищенням повноважень, було прийнято рішення 16.10.2018 року (індексний номер 43506586), яким за позивачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Зазначив, що договір про внесення пайових внесків від 11.01.2017 року № 41-2017 на підставі якого відповідачем здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 було розірвано угодою від 15.05.2017 року. Представник позивач щодо клопотання про закриття провадження заперечив, вважає, що спірні правовідносини щодо реєстрації права власності на квартиру не пов`язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди, а також не випливають із договірних відносин. Просив суд здійснювати розгляд справи по суті.

Відповідач не заперечував, просив суд закрити провадження у справі. Мотивував тим, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку відповідача, а стосується захисту його цивільного права. Вважає, що такий спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України просить суд закрити провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частиною 1 ст. 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Термін «публічно-правовий спір», відповідно до п.2 ч.1 ст.4 КАС України, означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати у зв`язку з чим виник спір та на захист яких прав особа звернулася до суду.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частиною четвертою статті 11 Цивільного кодексу у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення/припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно п.10 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, суд зазначає, якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів характер, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Предметом спору у даній справі є скасування рішення державного реєстратора Кіндракевича Б.Р. Грабовецької сільської ради Стрийського району Львівської області щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень, яким за позивачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Підставою реєстрації права власності, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 141392348 від 16.10.2018 року стали договір про внесення пайових внесків № 41-2017 від 11.01.2017 року, акт прийому - передачі від 15.05.2017 року, серія та номер: б/н виданий 15.05.2017 року (а.с. 8). 15.05.2019 року між обслуговуючим кооперативом «Житлово-Будівельний кооператив «Зарічанський» в особі Голови Кооперативу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено угоду про розірвання договору про внесення пайових внесків № 41-2017 від 11.01.2017 року.

Таким чином, позивач стверджує, що 09.10.2018 року на момент реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 Стрию договір про внесення пайових внесків № 41-2017 від 11.01.2017 року було розірвано, проте такої угоди до картки прийому заяви № для реєстрації права власності позивачем не було подано, даний факт останнім не заперечується.

Попри оскарження рішення та дій державного реєстратора, фактично в даних правовідносинах виникає спір про право. Таким чином, спір у цій справі за своєю правовою природою є спором, що стосується скасування права власності на нерухоме майно, так як скасування вказаного рішення державного реєстратора з проведення реєстраційної дії щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, обов`язково буде впливати на майнові права тієї особи, щодо якої цю реєстраційну дію буде скасовано.

З вищезазначеного вбачається, що даний спір має цивільно-правовий характер, так як спір стосується не стільки правомірності дій та рішень державного реєстратора по реєстрації права власності, оскільки безпосереднього самого права власності на об`єкт нерухомого майна, що потребує встановлення судом обставин правомірності його набуття та що виходить за межі компетентності адміністративних судів.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання протиправними таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Отже, оспорювання правомірності набуття позивачем права власності на квартиру має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Вказане підтверджується аналогічною правовою позицією, що знайшла своє відображення в постанові Верховного Суду у справі № 396/2550/17 від 14.03.2018 де зазначено: «у справі, що розглядається, оскаржуються реєстраційні дії, стосовно яких існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розв`язані й питання, пов`язані з реєстрацією права власності на будівлю, а тому цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачки у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України у справі №815/6165/14 від 24.01.2017.

Судом також враховуються висновки Верховного Суду, викладені у Постанові від 12.07.2018 року справа № 296/7213/14-а, про те, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.

В той же час, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у ч.1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на характер спірних правовідносин та склад учасників справи, суд приходить висновку, що даний спір носить приватно-правовий характер, не містить ознак публічно-правового спору, тому не може бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Частиною другою статті 238 КАС України визначено, що суд, закриваючи провадження у справі, також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Керуючись ст.ст. 238, 241, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора Грабовецької сільської ради Стрийського району Львівської області Кіндракевича Богдана Романовича про визнання протиправним та скасування рішення.

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений ним судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривні 40 коп. згідно квитанцій № 0.0..1 від 03.04.2019 року.

Роз`яснити позивачу, що справа має розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Попередити позивача, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції порядку та в строки, передбачені ст.ст.295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст ухвали складено та підписано 31 травня 2019 року.