Справа № 640/3780/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 травня 2019 року № 640/3780/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі Головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Амельохіна В.В., Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Білоус А.С., розглянувши в загальному позовному провадженні адміністративну справу

за позовомНародного депутата України ОСОБА_1
до про Національного банку України визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - Донченко О.Г.

На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 15 травня 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Народний депутат України ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Національного банку України (далі - НБУ, відповідач), у якому просить:

- визнати незаконними дії Голови Національного банку України Смолія Я.В. щодо ненадання інформації на депутатський запит №10-2666 від 21 грудня 2018 року Народного депутата України ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Національний банк України надати повну інформацію, що запитувалась у депутатському запиті №10-2666 від 21 грудня 2018 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 21 грудня 2018 року на засіданні Верховної Ради України оголошено депутатський запит №10-2666 Народного депутата України ОСОБА_1 до Голови НБУ Смолія Я.В. з вимогами, відповідно до статті 15 Закону України «Про статус народного депутата України» надати належним чином завірені копії постанов Правління Національного банку України №101/БТ від 12 лютого 2015 року та №367/БТ від 10 червня 2015 року про надання стабілізаційного кредиту для підтримки ліквідності ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в сумі 700 000 000, 00 грн. строком до двох років, та 750 000 000, 00 грн. строком до двох років відповідно або надати можливість для ознайомлення з вищевказаними постановами у відповідності до вимог Закону України «Про статус народного депутата України».

Також, позивач зазначив, що 18 січня 2019 року ним отримана відповідь, оформлена листом НБУ від 16 січня 2019 року №20-0007/2579, у якій містилась відмова щодо надання запитуваної інформації та можливості ознайомлення з вищевказаними постановами.

Позивач вважає, що відмова відповідача у наданні запитуваної ним інформації порушує права, надані йому Конституцією України та Законом України «Про статус народного депутата України».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 березня 2019 року за вказаною позовною заявою було відкрито загальне позовне провадження та справу призначено в підготовче судове засідання на 21 березня 2019 року.

15 березня 2019 року відповідачем був наданий відзив на позовну заяву, у якому він, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що інформація, про надання якої йдеться у депутатському запиті ОСОБА_1 , згідно зі статтею 1076 Цивільного кодексу України та статті 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» є банківською таємницею, розкриття якої не передбачено Законом України «Про банки та банківську діяльність», про що його було повідомлено листом від 16 січня 2019 року за вих. №20-007/2583.

26 березня 2019 року позивачем була надана відповідь на відзив, у якій він зазначив, що народний депутат України ОСОБА_1 в силу свого статусу, відповідно до частини 3 статті 19 Закону України «Про статус народного депутата України» та частини 6 статті 27 Закону України «Про державну таємницю» має право доступу та право ознайомлення з будь - якою конфіденційною інформацією. Також зазначив, що постанови правління НБУ №101/БТ від 12 лютого 2015 року та №367/БТ від 10 червня 2015 року були предметом дослідження під час розгляду іншої адміністративної справи, рішення про розгляд справи у закритому судовому засіданні судом не приймалось, у зв`язку з чим, станом на дату розгляду депутатського запиту не було жодних підстав для відмови у наданні для ознайомлення зазначених постанов, оскільки вони вже були оприлюднені згідно з частиною 3 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні, заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач є народним депутатом України VIII скликання, що підтверджується копією посвідчення №211.

21 грудня 2018 року на засіданні Верховної Ради України оголошений депутатський запит Народного депутата України ОСОБА_1 від 18 грудня 2018 року №10-2666, адресований Голові НБУ Смолію Я.В. «Про надання копій деяких постанов Правління Національного Банку України, прийнятих задля здійснення банківського нагляду за діяльністю ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

У прохальній частині запиту міститься вимога про невідкладне надання позивачу належним чином завіреної копії постанови Правління НБУ №101/БТ від 12 лютого 2015 року та належним чином завіреної копії постанови Правління НБУ №367/БТ від 10 червня 2015 року про надання стабілізаційного кредиту для підтримки ліквідності ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в сумі 700 000 000, 00 грн. строком до двох років та 750 000 000, 00 грн. строком до двох років відповідно або надання можливості для ознайомлення з вищевказаними постановами у відповідності до вимог Закону України «Про статус народного депутата».

Листом Верховної Ради України від 21 грудня 2018 року за вих. №11/10-2047 наведений запит був направлений Голові НБУ.

Національний Банк України, листом від 16 січня 2019 року за вих. №20-007/2583 повідомив Голову Верховної Ради України Парубія А. В . про результати розгляду запиту Народного депутата України ОСОБА_1 , а також, про надсилання останньому відповіді на запит, оформленої листом від 16 січня 2019 року за вих. №11/10-2047 (далі - лист НБУ).

Так, відповідно до наведеного листа НБУ, позивачу було відмовлено у наданні запитуваної інформації у зв`язку з тим, що така інформація є банківською таємницею, розкриття якої народним депутатам України не передбачено Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Незгода позивача із зазначеною відповіддю відповідача, зумовила його звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статус (права, обов`язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень визначені Законом України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року №2790-ХІІ (далі - Закон №2790-ХІІ).

Відповідно до частин 1 та 3 статті 1 Закону №2790-ХІІ народний депутат України (далі - народний депутат) є обраний відповідно до Закону України "Про вибори народних депутатів України" представник Українського народу у Верховній Раді України і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України.

При виконанні своїх повноважень народний депутат керується Конституцією України, законами України та загальновизнаними нормами моралі.

Статтею 15 Закону №2790-ХІІ визначено право народного депутата України на депутатський запит.

Так, народний депутат має право на сесії Верховної Ради України звернутися із запитом до Президента України, до органів Верховної Ради України, до Кабінету Міністрів України, до керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Депутатський запит - це вимога народного депутата, народних депутатів чи комітету Верховної Ради України, яка заявляється на сесії Верховної Ради України до Президента України, до органів Верховної Ради України, до Кабінету Міністрів України, до керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ і організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, дати офіційну відповідь з питань, віднесених до їх компетенції.

Депутатський запит вноситься у письмовій формі народним депутатом, а у випадку, передбаченому пунктом 34 частини першої статті 85 Конституції України, також на вимогу групи народних депутатів чи комітету Верховної Ради України, і розглядається на засіданні Верховної Ради України.

Верховна Рада України приймає рішення про направлення депутатського запиту відповідному органу або посадовій особі, до яких його звернуто, однією п`ятою від її конституційного складу.

Президент України, керівники органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, до яких звернуто запит, зобов`язані повідомити народного депутата, групу народних депутатів, комітет Верховної Ради України у письмовій формі про результати розгляду його (їх) запиту у п`ятнадцятиденний строк з дня його одержання або в інший, встановлений Верховною Радою України, строк.

Якщо запит з об`єктивних причин не може бути розглянуто у встановлений строк, Президент України, керівник відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, до якого звернуто запит, зобов`язаний письмово повідомити про це Голову Верховної Ради України та народного депутата, групу народних депутатів, комітет Верховної Ради України, який вніс (які внесли) запит, і запропонувати інший строк, який не повинен перевищувати одного місяця після одержання запиту.

Відповідь на депутатський запит, внесений народним депутатом, надається відповідно Голові Верховної Ради України і народному депутату, який його вніс. Відповідь на депутатський запит, внесений групою народних депутатів, комітетом Верховної Ради України, надається відповідно Голові Верховної Ради України і народному депутату, підпис якого під запитом значиться першим, голові комітету Верховної Ради України. Відповідь надається в обов`язковому порядку і безпосередньо тим органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, до якого було направлено запит, за підписом його керівника чи посадової особи, керівником підприємства, установи та організації, об`єднання громадян, на ім`я яких було направлено запит.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 76 Конституції України повноваження народних депутатів України визначаються Конституцією та законами України.

Одним із повноважень є право на запит, встановлене частиною першою статті 86 Конституції України. За змістом цієї конституційної норми народний депутат України має право звернутися із запитом до органів Верховної Ради України, до Кабінету Міністрів України, до керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, до керівників підприємств, установ і організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Отже, право на запит є конституційним правом народного депутата України.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 19 травня 1999 року №4-рп/99 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення статті 86 Конституції України та статей 12, 19 Закону України «Про статус народного депутата України» (справа про запити народних депутатів України) зазначено, частина друга статті 86 Конституції України приписує керівникам розглянути запит і повідомити народного депутата України про результати розгляду, але не зобов`язує задовольняти його вимоги. При цьому керівник, який розглядає запит, не повинен задовольняти вимоги народного депутата України, якщо вважає, що вони не відповідають Конституції і законам України.

Матеріалами справи встановлено, що позивач, у встановленому законом порядку, звернувся до Голови НБУ із депутатським запитом про надання копій постанов Правління НБУ, прийнятих задля здійснення банківського нагляду за діяльністю ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Відповідач, листом №10-0007/2579 від 16 січня 2019 року надав відповідь на депутатський запит позивача №10-2666 від 18 грудня 2018 року. Відповідь на запит була надана у строк, що не перевищував встановленого частиною 5 статті 15 Закону №2790-ХІІ строку.

Таким чином, вимога позивача про визнання незаконними дії Голови НБУ Смолія Я. В . щодо ненадання інформації на його депутатський запит, не підлягає задоволенню, оскільки матеріалами справи документально підтверджено факт надання відповідачем відповіді на такий запит.

При цьому, суд зазначає, що підставою для звернення позивача до суду слугувала його незгода із наданою відповідачем відповіддю на депутатський запит.

Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що згідно з частиною 3 статті 19 Закону №2790-ХІІ, народний депутат має право знайомитись з будь - якою конфіденційною та таємною інформацією з питань депутатської діяльності, у зв`язку з чим, вважає відмову у наданні запитуваної інформації неправомірною, та такою, що порушує його права, на що суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 19 Закону №2790-ХІІ народний депутат має право знайомитися з будь-якою конфіденційною та таємною інформацією з питань депутатської діяльності.

Частинами 1 та 3 статті 26 Закону №2790-ХІІ передбачено, що ніхто не має права обмежувати повноваження народного депутата, крім випадків, передбачених Конституцією України, цим та іншими законами України.

Держава гарантує народному депутату необхідні умови для ефективного здійснення ним депутатських повноважень. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, керівники підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та їх підпорядкування, забезпечують умови для здійснення народним депутатом своїх повноважень у межах та в порядку, визначених Конституцією України, цим та іншими законами України, а громадські організації та політичні партії можуть сприяти йому в цьому.

Відповідно до положень статей 6, 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи повинні діяти в межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.

З положень частини другої статті 19 Конституції України випливає, що у разі надходження запитів або звернень, зміст яких не відповідає закону або виходить за межі компетенції адресата, останній не зобов`язаний задовольняти вимоги запиту або приймати пропозицію, яка міститься у зверненні.

Конституційний Суд України у пункті 1.1 резолютивної частини рішення від 05 березня 2003 року №5-рп/2003, у справі за конституційним поданням Національного банку України про офіційне тлумачення положень статті 86, частини другої статті 89 Конституції України, частини другої статті 15, частини першої статті 16 Закону України "Про статус народного депутата України" (справа про звернення народних депутатів України до Національного банку України), зазначив, що положення частини першої статті 86 Конституції України, частини другої статті 15 Закону України «Про статус народного депутата України» треба розуміти так, що народний депутат України має право на сесії Верховної Ради України звернутися із запитом до Голови Національного банку України про надання інформації, яка становить банківську таємницю, а також про здійснення наглядових дій та застосування заходів впливу до банків та осіб, які охоплюються наглядовою діяльністю Національного банку України.

Голова Національного банку України, розглядаючи запит, має діяти з додержанням вимог Законів України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність» і зобов`язаний повідомити народного депутата України

про результати розгляду, тобто дати офіційну відповідь.

З аналізу наведених положень, судом встановлено, що розглядаючи депутатський запит про надання інформації, що містить банківську таємницю, Голова НБУ зобов`язаний діяти у відповідності до вимог Законів України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність», за результатами якого, повинен надати офіційну відповідь.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно із частиною 1 статті 6 Закон України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є, зокрема, таємна інформація, до якої, на підставі статті 8 цього ж Закону, віднесено інформацію, яка місить банківську таємницю.

Згідно з частиною 1 статті 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є:

1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України;

2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди;

3) фінансово-економічний стан клієнтів;

4) системи охорони банку та клієнтів;

5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності;

6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація;

7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню;

8) коди, що використовуються банками для захисту інформації;

9) інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності.

Порядок розкриття банківської таємниці визначено статтею 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність»

Інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками:

1) на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи. Інформація щодо рахунка умовного зберігання (ескроу) та операцій за ним розкривається також на письмовий запит бенефіціара. Інформація про залишок коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, операції за ним, обтяження, стосовно яких до банку надійшли повідомлення, у тому числі взяті банком на облік, інші обмеження права розпоряджання рахунком розкривається також на письмовий запит обтяжувача, якщо право обтяжувача на отримання відповідної інформації передбачено правочином, на підставі якого виникає таке обтяження;

2) за рішенням суду;

3) органам прокуратури України, Служби безпеки України, Державному бюро розслідувань, Національної поліції, Національному антикорупційному бюро України, Антимонопольного комітету України - на їх письмову вимогу стосовно операцій за рахунками конкретної юридичної особи або фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності за конкретний проміжок часу;

4) центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику:

а) на його письмову вимогу щодо наявності банківських рахунків;

5) центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, на його запит щодо фінансових операцій, пов`язаних з фінансовими операціями, що стали об`єктом фінансового моніторингу (аналізу) згідно із законодавством щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, а також учасників зазначених операцій;

6) органам державної виконавчої служби, приватним виконавцям на їхню письмову вимогу з питань виконання рішень судів та рішень, що підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», стосовно наявності та/або стану рахунків боржника, руху коштів та операцій на рахунках боржника за конкретний проміжок часу, а також про інформацію щодо договорів боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком;

7) Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку у випадках самостійного подання банком інформації про банк як емітент та адміністративних даних відповідно до законів про цінні папери та фондовий ринок;

8) за рішенням суду Національному агентству з питань запобігання корупції стосовно наявності та стану рахунків, операцій за рахунками конкретної юридичної особи або фізичної особи, фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності відповідно до Закону України «Про запобігання корупції»;

9) іншим банкам у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»;

10) центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, на його письмовий запит під час бюджетного процесу з метою проведення верифікації і перевірки достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітних плат, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України та інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, та своєчасного і в повному обсязі їх здійснення, надається інформація щодо відкритих на їхнє ім`я рахунків (поточних, кредитних, депозитних тощо), операцій та залишків за ними. У разі нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, призначених на сім`ю або домогосподарство, інформація надається щодо кожного з членів сім`ї або домогосподарства;

10) Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, на його письмову вимогу у зв`язку із здійсненням ним виявлення та розшуку активів, на які може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, - щодо наявності та стану рахунків, операцій за рахунками конкретної юридичної або фізичної особи, фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності.

Обмеження стосовно отримання інформації, що містить банківську таємницю, передбачені цією статтею, не поширюються на службовців Національного банку України або уповноважених ними осіб, які в межах повноважень, наданих законом, здійснюють функції банківського нагляду або валютного нагляду.

Обмеження стосовно отримання інформації, що містить банківську таємницю, передбачені цією статтею, не поширюються на працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні ними функцій і повноважень, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Національний банк України має право розкривати інформацію про банк чи пов`язаних із банком осіб, що збирається під час проведення банківського нагляду і становить банківську таємницю, органам державної влади, уповноваженим здійснювати досудове розслідування, в разі виявлення порушення законодавства, що містить ознаки кримінального правопорушення.

Національний банк України має право надавати органам державної виконавчої служби для примусового виконання свої рішення про застосування до банку, філії іноземного банку заходу впливу у вигляді накладення штрафу, які відповідно до цього Закону є виконавчими документами та містять інформацію, що становить банківську таємницю. У такому разі органи державної виконавчої служби мають право розкривати одержану від Національного банку України інформацію, що містить банківську таємницю, учасникам виконавчого провадження та особам, які залучаються до проведення виконавчих дій.

При здійсненні тимчасової адміністрації або ліквідації неплатоспроможного банку Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має право розкривати інформацію, що містить банківську таємницю, приймаючому банку, перехідному банку, інвестору, що придбаває неплатоспроможний або перехідний банк, іншим особам, які задіяні у процесі здійснення тимчасової адміністрації і ліквідації банку. Зазначені особи зобов`язані забезпечити збереження отриманої інформації, що містить банківську таємницю.

Національний банк України відповідно до міжнародного договору України або за принципом взаємності має право надавати інформацію, отриману при здійсненні нагляду за діяльністю банків, органу банківського нагляду іншої держави, а також отримувати від органу банківського нагляду іншої держави таку інформацію. Надана (отримана) інформація може бути використана виключно з метою банківського нагляду або запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, чи фінансуванню тероризму.

Положення частин другої та четвертої цієї статті не поширюються на випадки подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, інформації у випадках, передбачених законом, та органам доходів і зборів - інформації про відкриття (закриття) рахунків платників податків відповідно до статті 69 Податкового кодексу України.

Державний банк надає інформацію, що містить банківську таємницю, членам наглядової ради державного банку, а також центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, в обсязі, необхідному для здійснення моніторингу діяльності державного банку та стану виконання стратегії розвитку державного банку.

Аналізуючи зазначені положення законодавства, судом встановлено, що Законами України «Про національний банк України» та «Про банки і банківську діяльність» не передбачено можливості розкриття інформації, що містить банківську таємницю народному депутату України на його депутатський запит.

Зважаючи на викладене, вимога позивача про зобов`язання відповідача надати повну інформацію, що запитувалась у депутатському запиті №10-2666 від 21 грудня 2018 року, також не підлягає задоволенню.

Водночас, суд не приймає до уваги доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, стосовно того, що запитувана ним інформація не містить банківської таємниці, оскільки постанови Правління Національного банку України №101/БТ від 12 лютого 2015 року та 367/БТ від 10 червня 2015 року досліджувались у відкритому судовому засіданні під час розгляду адміністративної справи №826/7697/16, з огляду на те, що він не був стороною у вказаній справі, а зміст інформації, яка ним витребовувалась відповідає визначенню банківської таємниці у частині 1 статті 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Суд також звертає увагу, що надаючи інформацію на депутатський запит позивача, відповідач посилався на те, що запитувані постанови містять банківську таємницю, а у даній справі не оскаржуються дії останнього щодо віднесення їх до такої.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Позивачем обставини на які посилався відповідач не спростовані, у зв`язку з чим суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності своїх дій, щодо надання інформації на депутатський запит позивача.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при наданні відповіді на депутатський запит позивача діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене суд також вважає, що відповідач при наданні відповіді на депутатський запит дотримався приписів Конституції України, Закону України «Про статус народного депутата України», Закону України «Про Національний банк України» та Закону України «Про банки та банківську діяльність», у зв`язку з чим суд вважає дії відповідача правомірними, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволені адміністративного позову Народного депутата України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді: В.В. Амельохін

А.В. Літвінова

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27 травня 2019 року.