Справа № 360/1654/19
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

29 травня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1654/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом адвоката Шпіньової Олени Михайлівни в інтересах ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява адвоката Шпіньової Олени Михайлівни в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі відповідач) з такими вимогами:

- зобов`язати Біловодське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області поновити нарахування страхових виплат;

- здійснити страхові виплати ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2014 року по 30 вересня 2018 року шляхом перерахування коштів на його поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк».

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, знаходиться на обліку в Біловодському відділені Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області та отримує страхові виплати. Позивач зазначає, що згідно з листом Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 26.03.2019 № 360/03-17, позивач отримує раніше призначені щомісячні страхові виплати з жовтня 2018 року. Однак, позивач зазначає, що відповідачем не сплачено заборгованість зі страхових виплат за період з 01 серпня 2014 року по 30 вересня 2018 року.

Ухвалою від 17 квітня 2019 року позовну заяву залишено без руху з встановленням позивачу строку для усунення недоліків (арк. спр. 25-26).

Ухвалою суду від 02.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 1-2).

Відповідач позов не визнав, про що подав відзив на позовну заяву (арк. спр. 36-38), в якому зазначено, що в жовтні 2014 року позивач звертався до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільському районі Луганської області, де йому було проведено страхові виплати за жовтень 2014 року. 17 грудня 2014 року позивач як переміщена особа звернувся до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в. у Станично-Луганському районі, на даний час Станично-Луганське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області із заявою про виплату раніше призначених страхових коштів та продовження страхових виплат за умовами. Станично-Луганське відділення продовжило позивачу щомісячні страхові виплати на строк дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а саме: з 01.12.2014 по 30.04.2016 (на період дії довідки ВПО) та здійснило виплату заборгованості за період з 01 червня 2014 року по 30 листопада 2014 року.

Відповідач зазначив, що у зв`язку з тим, що довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № 925001560, з якою звернувся до Станично-Луганського відділення ОСОБА_2 Олександр Васильович була з визначеним терміном дії - до квітня 2016 року, щомісячні страхові виплати Станично - Луганським відділенням з 01.05.2016 були припинені.

Потерпілий ОСОБА_1 , отримавши 11 грудня 2017 року нову довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1560 звернувся 02.03.2018 до Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, що знаходиться на території підконтрольній владі України, із заявою про продовження щомісячних страхових виплат. 21.03.2018 Біловодським відділенням винесено постанову про відмову у страхових виплатах та наданні страхових послуг у зв`язку з наданням завідомо недостовірних відомостей (підстава - витяг з протоколу Управління праці та соціального захисту населення Марківської районної державної адміністрації Луганської області № 59 від 21.03.2018). 16.10.2018 потерпілий ОСОБА_1 вдруге звернувся до Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області із заявою про продовження щомісячних страхових виплат.

Біловодським відділенням потерпілому ОСОБА_1 продовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату з 01.10.2018 в розмірі 1341,70 грн, про що свідчить винесена відділенням Фонду постанова від 13 листопада 2018 року. Станом на 16.05.2019 виплати потерпілому проводяться у повному обсязі, остання виплата ОСОБА_1 перерахована за квітень 2019 року у сумі 1408,78 грн.

Заборгованість за минулий період з травня 2016 року по вересень 2018 року врахована винесеними 13.11.2018 Станично-Луганським відділення постановами та обліковується в цьому відділенні до прийняття окремого порядку КМУ.

Відповідач зазначив, що провести виплати потерпілому ОСОБА_1 недоотриманих сум щомісячних страхових виплат за минулий період, а саме: з травня 2016 року по вересень 2018 року Біловодське відділення управління зможе після визначення Кабінетом Міністрів України окремого порядку.

Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України, внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено інформацією, зазначеною в паспорті громадянина України (арк. спр. 10-11), довідці про присвоєння ідентифікаційного коду (арк. спр. 11), довідці від 11.12.2017 № 1560 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 12).

Позивач перебуває на обліку в Фонді соціального страхування, що визнається сторонами (арк. спр. 46).

Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної процездатності у відсотках, потребі у додаткових видах допомоги серії 2-20 СУ № 024984 від 08.08.2007 позивачу встановлено 20% втрати професійної працездатності з 05.07.2007 (арк. спр. 46).

17.12.2014 позивач звернувся до відділення ВД Фонду в Станично-Луганському районі із заявою про продовження раніше призначеної страхової виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням) (арк. спр. 49).

Постановами відділення виконавчої дирекції фонду у Станично-Луганському районі від 22.12.2014 № 1220/30725/10725/11 та № 1220/30725/10725/13 призначено та продовжено позивачу призначену щомісячну суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 697,17 грн (арк. спр. 50).

Постановою відділення виконавчої дирекції фонду у Станично-Луганському районі від 08.05.2015 № 1220/30725/10725/12 продовжено позивачу щомісячну суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 646,12 грн за червень, липень, серпень, вересень, листопад 2014 року (арк. спр. 52).

26 травня 2015 року позивач звернувся до відділення виконавчої дирекції Фонду в Станично-Луганському районі із заявою про продовження раніше призначеної страхової виплати на період травень - жовтень (арк. спр. 53).

Постановою від 28.05.2015 № 1220/30725/10725/14 відділення виконавчої дирекції Фонду в Станично-Луганському районі продовжено позивачу щомісячну суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 697,17 грн на період з 01 травня 2015 року по 31 жовтня 2015 року включно (арк. спр. 55).

12 листопада 2015 року позивач подав заяву до відділення виконавчої дирекції Фонду в Станично-Луганському районі про продовження раніше призначеної страхової виплати на період листопад квітень (арк. спр. 56).

Постановою від 12.11.2015 № 1220/30725/10725/14 відділення виконавчої дирекції Фонду в Станично-Луганському районі продовжено позивачу щомісячну суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 697,17 грн на період з 01 грудня 2015 року по 30 квітня 2016 року включно (арк. спр. 58).

02 березня 2018 року позивач подав заяву до Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про продовження раніше призначеної страхової виплати безстроково (арк. спр. 63).

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 59 відмовлено позивачу у страхових виплатах у зв`язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (арк. спр. 64 зв.).

Постановою Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 21.03.2018 відмовлено позивачу у призначенні страхових виплат згідно з протоколом від 21.03.2018 № 59 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у зв`язку із відсутністю за фактичним місцем проживання (арк. спр. 64).

16.10.2018 позивач як внутрішньо переміщена особа звернувся до Біловодського відділення із заявою про продовження раніше призначеної страхової виплати (арк. спр. 66).

Згідно з протоколом № 80 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.11.2018 вирішено призначити соціальні виплати ОСОБА_1 (арк. спр. 67).

Після отримання вищевказаного протоколу від 06.11.2018 № 80 Біловодським відділенням прийнято:

- постанову про продовження потерпілому ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат з 01 травня 2016 року - безстроково (постанова від 13.11.2018 № 1222/30725/1075/ (арк. спр. 64 зв.);

- постанову від 13.11.2018 № 1222/30725/1075/ про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 1 березня 2017 року безстроково (арк. спр. 68);

- постанову від 13.11.2018 № 1222/30725/1075/ про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01 січня 2018 року (арк. спр. 69);

- постанову від 13.11.2018 № 1222/30725/1075/ про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 1 березня 2018 року (арк. спр. 70);

- постанову від 13.11.2018 № 1222/30725/1075/ про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати з 1 жовтня 2018 року безстроково (арк. спр. 71);

- постанову від 12.03.2019 № 1222/30725/1075/ про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати з 1 березня 2019 року безстроково (арк. спр. 72).

Відповідно до інформації, яка зазначена в довідці, виданої управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області, відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Станично-Луганському районі позивачу було продавжено призначену щомісячну страхову виплату на період з 01.12.2014 по 30.04.2016 та виплачено раніше нараховану, але невиплачену щомісячну суму за період з 01.06.2014 по 30.11.2014. Біловодським відділенням щомісячні страхові виплати ОСОБА_1 поновлені з 01.10.2018 та виплачуються щомісячно. Недоотримані суми щомісячних страхових виплат за минулий період, а саме: з травня 2016 року по вересень 2018 року будуть виплачені після визначення Кабінетом Міністрів України окремого порядку (арк. спр. 106).

Відповідачем до суду надано додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, в яких зазначено, що Станично-Луганське відділення продовжило позивачу щомісячні страхові виплати на строк дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видається за формою наведеною в «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 509, а саме з 01.12.2014 по 30.04.2016 (на період дії довідки ВПО) та здійснило виплату заборгованості за період з 01 червня 2014 року по 30 листопада 2014 року. В наслідок того, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Станично-Луганському районі розташовано в зоні проведення антитерористичної операції, смт. Станиця- Луганська, вул. Горького, 26, поблизу лінії розмежування, та з квітня 2014 року по грудень 2016 року в цьому районі постійно проходили активні бойові дії, Відділенням в Станично - Луганському районі були втрачені деякі документи з особової справи ОСОБА_1 , а саме постанови на продовження раніше призначених щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2014 по 31.12.2014, та з 01.11.2015 по 30.11.2015, та підсумкові відомості до платіжних доручень за період з грудня 2014 року по липень 2015 року. Підтвердженням здійснення нарахування та виплати щомісячних страхових коштів ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеній особі за період з 01 грудня 2014 по липень 2015 року є відомості з реєстру потерпілих від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Ведення вищезазначеного реєстру здійснюється на підставі тимчасового положення про реєстр потерпілих від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 31.02.2002 № 14 (арк. спр. 109-110).

На підтвердження сплати позивачу страхових виплат відповідачем надано копії підсумкових відомостей, реєстрів, платіжних доручень (арк. спр. 74 105, 111-113).

Крім того, у заявах від 26.05.2015 та від 12.11.2015 про продовження страхових виплат позивач власноруч зазначає, що за жовтень 2014 року отримав виплату у відділенні виконавчої дирекції Фонду м. Старобільська (арк. спр. 53, 56).

На підставі вищеописаних письмових доказів судом встановлено, що виплату страхових виплат припинено з травня 2016 року та поновлено з жовтня 2018 року. Разом з тим, заборгованість з 01.05.2016 по 31.10.2018 позивачу не виплачена.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог статті 173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 1 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року та має назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-XIV).

На час призначення позивачу страхових виплат у 2001 році частиною першою статті 21, статтею 28 Закону № 1105-XIV передбачалось, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності, а також щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 16 Закону № 1105-XIV, застрахована особа, має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.

Статтею 36 Закону № 1105-XIV передбачено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Страхові виплати складаються в тому числі із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (частина друга статті 7 Закону № 1706-VII).

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1706-VII закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 2 постанови КМУ постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2015 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, у місячний строк з дня набрання чинності цією постановою приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (Офіційний вісник України, 2014 року, № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312).

Відповідно до пункту 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 (далі - Порядок № 365) за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

Отже, фактично відповідна комісія на підставі заяви позивача як внутрішньо переміщеної особи прийняла рішення про відновлення раніше призначених виплат позивачу.

Щодо заборгованості зі страхових виплат за період з 01.05.2016 по 30.09.2018, то право позивача на страхові виплати за вказаний період не є спірним. Відповідачем страхові виплати за вказаний період нараховані у повному обсязі, однак, не виплачена з посиланням на пункт 15 «Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», враховуючи наведене Позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (статті 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості потерпілим, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України»: перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку, що здійснивши нарахування позивачу страхових виплат за період з травня 2016 року по вересень 2018 року, відповідач безпідставно не здійснив виплату позивачу таких страхових виплат.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Зважаючи на обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено бездіяльність щодо невиплати позивачу страхових виплат за період з 01.05.2016 по 30.09.2018.

Відповідно, суд вважає за необхідне обрати належний спосіб захисту прав позивача та визнати таку бездіяльність відповідача протиправною, як наслідок, зобов`язати відповідача виплатити позивачу страхові виплати за період з 01.05.2016 по 30.09.2018.

Позивач в позовній заяві зазначає, що заборгованість по страховим виплатам утворилася з 01.08.2014 по 30.09.2018, однак відповідачем підтверджено у відзиві та довідці, що заборгованість по страховим виплатам обліковується за період з 01.05.2016 по 30.09.2018.

Зазначені твердження відповідача позивачем не спростовано.

Тобто, вимога позивача про зобов`язання виплатити борг зі страхових виплат за період 01.08.2014 по 30.04.2016 є необґрунтованою, не підтверджена матеріалами справи та відповідно задоволенню не належить.

Що стосується вимоги про зобов`язання відповідача відновити виплату позивачу страхових виплат, суд зазначає, що матеріалами справи у повній мірі підтверджено, що щомісячне нарахування та виплата страхових виплат позивачу вже поновлені.

Відповідно, в цій частині вимога задоволенню не підлягає.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 764,80 грн згідно з квитанцією від 22.04.2019 № 0.0..1 (арк. спр. 31).

Оскільки позовні вимоги підлягають фактично задоволенню повністю, лише з коригуванням способу захисту, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 768,40 грн стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги адвоката Шпіньової Олени Михайлівни в інтересах ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо несплати щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце мешкання: АДРЕСА_2 ) за період з 01.05.2016 по 30.09.2018.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (місце знаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т Гвардійський, буд. 30, ) в особі Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (місцезнаходження: 92800, Луганська область, смт. Біловодськ, вул. Шевченка, 16, ) виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце мешкання: АДРЕСА_2 ) страхові виплати за період з 01.05.2016 по 30.09.2018 на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати пенсії за один місяць.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (місце знаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т Гвардійський, буд. 30, ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Смішлива