Справа № 0740/742/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/1774/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року (суддя першої інстанції Микуляк П.П., м. Ужгород, повний текст рішення складено 02.01.2019),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Із таким судовим рішенням не погодилася Державна міграційна служба України та подала апеляційну скаргу. Відповідач вважає, що рішення є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апелянт зазначив, що аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні громадянської належності, індивідуальних обставин і досвіду заявника свідчить, про те, що не підтверджено існування обгрунтованих побоювань, що заявникові буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності. Вважає, що позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення до Російської Федерації, які б ґрунтувалися на реальних подіях, тобто вони не відповідають вимогам п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Апелянт зауважив, що позивач перед в`їздом в Україну тривалий час перебував у Польщі, Франції та Німеччині. У подальшому він проживав і у Білорусі . Отже, відсутні передбачені законом підстави для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представником позивача ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено по законність і обґрунтованість рішення Закарпатського окружного адміністративного суду і безпідставність доводів апелянта.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та дав пояснення, аналогічні доводам апеляційної скарги.

Позивач та його представник у судове засідання повторно не з`явилися, хоча були повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином судовими повістками. У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просив провести слухання за відсутності позивача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 07.11.2017 звернувся до органу міграційної служби у Закарпатській області із заявою № 29 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 15.06.2018 за № 199-18 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність відмови з таких підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 цього Закону встановлено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Так, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

За змістом частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно протоколів співбесід з ОСОБА_1 від 21 листопада 2017 року, останній повідомив, що являється громадянином Російської Федерації і проживав в Інгушетії, працював у спецназі в м. Карабулак. У 2006-2007 роках ФСБ стало його переслідувати у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків. Його неодноразово затримували і піддавали тортурам. Тому, він виїхав за кордон за підробними документами. Позивач зазначив, що він певний час перебував у Польщі, де звертався за статусом біженця. Однак він не бажав там залишатися. Тоді він поїхав до Франції, де отримав статус біженця. Однак, у подальшому такий його статус було скасовано. У подальшому він виїхав до Німеччини, де також звертався із заявою про отримання статусу біженця, однак йому було відмовлено. У Франції залишилися проживати його громадянська дружина та діти, які мають статус біженця. Тому, адвокат йому порадив подавати документи на возз`єднання родини у Франції. У 2017 році позивач повернувся до Російської Федерації, але у вересні знову виїхав з Російської Федерації до Білорусі, також виїжджав до Польщі, а у подальшому - в Україну.

Аналогічні відомості позивач зазначив і під час співбесіди 26 лютого 2018 року.

Разом з тим, згідно матеріалів справи, позивач у вересні 2017 року після повторного виїзду з Російської Федерації двічі з Білорусі заїжджав до Польщі. Так, згідно штампів у закордонному паспорті ОСОБА_1 він 17 вересня 2017 року та 25 вересня 2017 року пересікав кордон з Польщею в пункті пропуску Тересполь.

Отже, позивач мав можливість у Польщі, де він попередньо перебував, звернутися із заявою про отримання статусу біженця і пройти всю процедуру передбачену законодавством цієї держави.

Однак, позивач знову повернувся до Російської Федерації і 30 жовтня 2017 року через пункт пропуску Троєбортне заїхав до України (пункт пропуску Бачівськ).

Така поведінка позивача явно не свідчить про наявність у нього обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань у країні походження.

При цьому, такий безперешкодний виїзд заявника з території Російської Федерації свідчить про відсутність загрози переслідування його Федеральною службою безпеки, яка згідно наказу ФСБ РФ від 8 листопада 2012 року №562 «Про затвердження адміністративного регламенту Федеральної служби безпеки Російської Федерації по виконанню державної функції із здійснення прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон Російської Федерації» здійснює функцію контролю на кордоні.

Безпідставними є посилання суду першої інстанції на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Російської Федерації, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Судом апеляційної інстанції враховані матеріали по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що він прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

У матеріалах особової справи наявні письмові докази медичного обслідування позивача і виявлення у нього слідів тілесних ушкоджень, однак суд враховує, що відсутні жодні докази того, що такі спричинені саме працівниками ФСБ у зв`язку з обставинами, що наведені заявником і залишається небезпека для позивача зазнати переслідувань.

Наявність повісток про виклик на допит в якості свідка до суду та поліції у РФ також не свідчить про переслідування позивача з боку ФСБ, адже такі документи свідчать про бажання відповідних органів отримати від позивача в установленому порядку інформації по справі, в якій останній виступає свідком.

При цьому, поведінка позивача, який після виїзду з Російської Федерації у 2007 році, як він вказав у зв`язку з небезпекою, перебував у безпечних країнах: Польщі, Франції, Німеччині і мав можливість на законних підставах отримати статус біженця з дотриманням встановлених у цих державах процедур, однак не дотримався встановленого порядку, свідчить про зловживання і відсутність у зазначеної особи реального наміру отримати притулок і захист.

Також, апеляційний суд враховує, що після депортації позивача з Німеччини у 2017 році, останній прибув до аеропорту в Москві і перебував у Російській Федерації біля шести місяців. При цьому його не було затримано працівниками ФСБ, а він мав можливість у подальшому перебувати у країні і виїхати до Білорусі.

Такі факти свідчать про відсутність підстав вважати, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування, що виключає наявність правових підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Беручи до уваги встановлені обставини по справі, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості рішення органу міграційної служби відносно недоведеності позивачем факту переслідувань в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Отже, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, його необхідно скасувати та прийняти нове - про відмову у позові.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 0740/742/18 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді І. В. Глушко
В. Я. Макарик
Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.