Справа № 320/5980/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5980/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Балаклицький А.І. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Національна поліція України, Управління поліції охорони в м. Києві про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України в якому просив:

- визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленою ІІІ групою інвалідності, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 «Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції»;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути заяву щодо призначення, нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленою ІІІ групою інвалідності, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 «Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року зазначений адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 29.09.1986 року по 30.12.2005 року.

Наказом начальника управління Державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в м. Києві від 30.12.2005 року №152 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 . (М-026873), інспектора-чергового чергової частини спеціального підрозділу міліції охорони «Титан» (окремий батальйон №1), відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за п. 65 «А» (за віком) з 30 грудня 2005 року.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0198635 від 07.12.2016 року, позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності починаючи з 07.12.2016, причиною якої є захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Вказана обставина також підтверджується випискою із акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №0198635 від 07.12.2016 року.

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ №0007486, позивачу визначено 60% втрати професійної працездатності з причин захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

У грудні 2016 року позивач звернувся до Управління поліції охорони в м. Києві із заявою (рапортом), в якій просив провести йому виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням третьої групи інвалідності в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Листом від 23.12.2016 року №2830/43/29/05/02-2016 Управління охорони поліції в місті Києві повідомило позивача про те, що питання фінансування виплати одноразової грошової допомоги, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, не вирішено, а тому виплата одноразової грошової допомоги буде проводитись після надходження фінансування зазначених виплат.

27.12.2016 року Управлінням поліції охорони в м. Києві складено висновок про призначення одноразової грошової допомоги працівнику міліції в разі поранення або встановлення інвалідності, згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850, відповідно до якого Управління охорони поліції в м. Києві подає матеріали для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у розмірі 240 000,00 грн.

Листом від 07.04.2017 року №951/43/29/3/01-2017 Управління поліції охорони в м. Києві, разом з іншими матеріалами, направило вказаний висновок до Департаменту фінансово-облікової політики МВС України для прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні такої допомоги позивачу.

15.03.2017 року позивач повторно звернувся до Управління поліції охорони в м. Києві із заявою, в якій просив надати інформацію про причини невиплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням інвалідності.

Листом від 11.04.2017 року №Ш-21/43/29/3/01-2017 Управління поліції охорони в місті Києві повідомило позивача, що матеріали на призначення одноразової грошової допомоги надіслані до МВС України для прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні грошової допомоги. Також, у даному листі було зазначено, що виплата одноразової грошової допомоги проводиться не органом, де працювала особа, а за рахунок коштів передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, а тому розрахунок потреби коштів на виплату одноразової грошової допомоги переданий до Департаменту поліції охорони для вирішення питання отримання фінансування.

Листом №15/2-1359 від 20.04.2017 року Департамент фінансово-облікової політики МВС України направив вказані матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги на адресу Департаменту поліції охорони з підстав правонаступництва.

В свою чергу, Департамент поліції охорони, листом від 16.05.2017 №2014/43/6/02-2017 матеріали, пов`язані з призначенням одноразової грошової допомоги позивача, повернув на адресу Управління поліції охорони в м. Києві та повідомив про існування невизначеності джерел фінансування виплати одноразової грошової допомоги колишнім працівникам підрозділів Державної служби охорони, у зв`язку з чим останнім вживаються заходи для вирішення даного питання з метою дотримання вимог Порядку №850.

23.06.2017 року позивач повторно звернувся до Управління поліції охорони в м. Києві із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги та надання інформації.

Листом від 29.06.2017 року №Ш-12/43/29/5/01-2017 Управління поліції охорони в місті Києві повідомило позивача про відмову у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги, у зв`язку з недосягненням погодження у визначенні джерела покриття одноразової грошової допомоги, а також, що Департамент поліції охорони вживає всі заходи і виплата одноразової грошової допомоги буде проведена після прийняття рішення МВС України про призначення позивачу допомоги та надходження фінансування на зазначену виплату.

До вищезазначеного листа відповідачем було додано копію листа МВС України від 20.04.2017 року №15/2-1359, відповідно до якого призначення та виплата одноразової грошової допомоги та покриття виплат одноразової грошової допомоги здійснюється поліцією охорони, а також копію листа Департаменту поліції охорони від 16.05.2017 року №2014/43/6/02-2017 про відмову у призначені одноразової грошової допомоги, з підстав існування невизначеності джерел фінансування для виплати одноразової грошової допомоги колишнім працівникам підрозділів ДСО.

У липні 2017 року позивач знову звернувся до Управління поліції охорони в місті Києві із заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, у відповідь на яку листом від 07.08.2017 №Ш-14/Ан було повідомлено, що це питання буде розглянуто після врегулювання на законодавчому рівні питання виплати з державного бюджету одноразової грошової допомоги, після чого відповідач повернеться до розгляду цього питання, про що позивача буде повідомлено.

Позивач, вважаючи протиправною відмову відповідача у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги, звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було законних підстав повертати без розгляду документи позивача про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у відповідності до вимог Порядку № 850.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про міліцію» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Законом України «Про Національну поліцію» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 (далі по тексту - Порядок № 850) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно абзацу 3 пункту 15 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Частиною 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII встановлено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції визначений Порядком № 850.

Відповідно до пункту 1 Порядку №850 цей порядок та умови визначають механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи (підпункт 2 пункту 3 Порядку №850).

Відповідно до пункту 7 Порядку №850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи:

- заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов;

- довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії:

- довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією;

- постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;

- акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС;

- сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;

- документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Згідно з пунктом 8 Порядку №850, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

Правовими положеннями пунктів 9-10 Порядку № 850 встановлено, що МВС в місячний строк, після надходження зазначених у пункті 8 Порядку та умов, документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови. Грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС.

Отже, Порядком № 850 чітко встановлено, що рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги приймає саме Міністерство внутрішніх справ України.

При цьому, пунктом 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ визнано таким, що втратив чинність.

Проте, за змістом пункту 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ.

Тобто, за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ, відповідно до Порядку №850, який діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ, а обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України.

Таким чином, твердження відповідача про те, що прийняття вищезазначеного рішення не відноситься до його компетенції, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції та є безпідставними, оскільки позивач проходив службу та був звільнений саме з органів внутрішніх справ.

Водночас, доводи відповідача про те, що покриття витрат на виплату одноразової допомоги колишнім працівникам державної служби охорони має здійснюватись за рахунок власних джерел надходжень, не ґрунтуються на положеннях нормативно-правових актів, і відповідно є також безпідставними та необґрунтованими.

Отже, у Міністерства внутрішніх справ України не було законних підстав повертати без розгляду документи ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у відповідності до вимог Порядку № 850.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 30.01.2018 року по справі № 822/1579/17, від 13.02.2018 року по справі № 808/1866/16, від 13.02.2018 року по справі № 806/845/16 та від 17.04.2018 року по справі № 818/419/17.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch - United Kingdom» № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Отже, доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний тест рішення виготовлено 27.05.2019 року