Справа № 640/4439/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 травня 2019 року № 640/4439/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації,

Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 , до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі - відповідач 1), адреса: 03040, місто Київ, вулиця Ломоносова, будинок 5/3, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (надалі - відповідач 2), адреса: 03165, місто Київ, проспект Комарова, будинок 7, в якій позивач просить:

- визнати бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо позбавлення ОСОБА_1 права на отримання щорічної (за 2018 рік) разової грошової допомоги на оздоровлення за нормами, встановленими чинним законодавством України;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації нарахувати ОСОБА_1 , учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (категорія 1) інваліду ІІІ групи щорічну допомогу на оздоровлення за 2018 рік за нормами 4-х мінімальних заробітних плат із визначенням розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати допомоги та надати список - розпорядження на виплату такої допомоги Київському міському центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат. На день подання позову ця сума складає 16962 гривні (4173х3);

- стягнути з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на підставі списку - розпорядження Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації виплатити належну ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2018 рік за нормами 4-х мінімальних заробітних плат в сумі 16962,00 гривні.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є інвалідом ІІІ групи, має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (категорія 1).

18 лютого 2019 року позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню виплат з проханням виплатити йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2018 рік, встановлену Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 4х мінімальних заробітних плат, тобто, у розмірі 16692,00 грн.

Листом від 21 лютого 2019 року №100/06-100/06/Т-62-63 Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації повідомило позивача про відмову у виплаті та про те, що щорічна допомога на оздоровлення за 2018 рік нарахована у сумі 90,00 грн та буде виплачена після отримання коштів на вказані цілі.

Незгода позивача з вказаною відмовою у виплаті йому щорічної допомоги на оздоровлення стала підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача 1 у відзиві на позовну заяву послався на те, що призначення позивачу щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до вимог законодавства.

18 лютого 2019 року позивач звернувся до Управління з заявою,в якій просив надати йому щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 4х мінімальних заробітних плат, виходячи з вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

При цьому, представник відповідача 1 наголосив на тому, що компенсація та допомога виплачуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 року №760 затверджено порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян, відповідно до пункту 10 якого щорічна допомога виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 згідно рішення Управління від 01 листопада 2018 року позивачу нараховано щорічну допомогу на оздоровлення за 2018 рік у розмірі 90,00 грн, тому, за доводами представника відповідача 1, права позивача не порушувались, про що останнього повідомлено листом від 21 лютого 2019 року №100/06-100/06/Т-62-23 «Про надання роз`яснення щодо нарахування щорічної допомоги на оздоровлення за 2018 рік».

Крім того, представник відповідача 1 зазначив, що з 01 січня 2015 року стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не містить положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській аварії 1 категорії у розмірі 4х мінімальних заробітних плат, зазначені зміни не визнані неконституційними та є чинними.

Тобто, за твердженнями представника відповідача 1, позивачу виплачена одноразова щорічна допомога у розмірі 90,00 грн виплачена останньому у 2018 році в порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Суд зазначає, що у відповідності до частини 3 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Проте, до відзиву на позовну заяву представником відповідача 1 не надано доказів надіслання його копії іншим учасникам справи, але долучено такі копії до відзиву.

Представник відповідача 2 відзиву на позовну заяву не надав з невідомих причин.

Враховуючи викладене та з урахуванням положень частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи та має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорія 1, що підтверджується копіями посвідчення серії НОМЕР_1 та посвідчення серії НОМЕР_2 (Т.1, арк. 4).

18 лютого 2019 року позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації та Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат з заявами, в яких просив виплатити йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2018 рік, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на день фактичного зарахування коштів на його банківський рахунок (Т.1, арк. 10,11).

Листом від 21 лютого 2019 року №100/06-100/06/Т-62-23 Управлінням праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації роз`яснено ОСОБА_1 порядок виплати щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до вимог чинного законодавства України та повідомлено, що останньому на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» нараховано щорічну допомогу на оздоровлення за 2018 рік у розмірі 90,00 грн на підставі рішення Управління від 01 листопада 2018 року, а тому підстав для проведення перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення за 2018 рік в розмірі кратному мінімальній заробітній платі не має (Т.1, арк. 12-13).

Вважаючи, що відповідачами порушені права та інтереси позивача щодо невиплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2018 рік в розмірі встановленому статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (надалі - Закон України від 28.02.1991 №796-ХІІ).

Суд зазначає, що редакцією частини 4 статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ до 01 січня 2006 року була передбачена виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам ІII групи в розмірі п`яти мінімальних заробітних плат.

В подальшому дію цієї норми в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати зупинено на 2006 рік згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року №3235-IV.

Також дію цієї норми в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати було зупинено й на 2007 рік згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року №489-V, що згодом було визнано таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI текст статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІбуло викладено в редакції, яка передбачала, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими викладено в новій редакції статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ про те, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, - визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними).

Згідно зі статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, чинній після визнання зазначеним рішенням Конституційного Суду України неконституційними змін, внесених Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року №107-VI, щорічна допомога на оздоровлення інвалідам ІII групи виплачується в розмірі 4 мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII були внесені зміни, зокрема, до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та вказану статтю викладено у редакції, згідно якої одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно із Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, в зазначеній частині цей Закон набирає чинності із 01 січня 2015 року.

При цьому, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року № 2456-VIбуло доповнено пунктом 26 згідно із Законом України № 79-VIII від 28 грудня 2014 року, яким установлено, що норми і положення, зокрема, статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказані зміни до Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України також набрали чинності 01 січня 2015 року.

Тобто, починаючи з 01 січня 2015 року стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не містить положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії у розмірі 4 мінімальних заробітних плат. Зазначені зміни не визнані неконституційними та є чинними.

Таким чином нормами Законів України від 28 грудня 2014 року №76-VIII та № 79-VIII, які набрали чинності 01 січня 2015 року, встановлено спеціальні правила застосування з 01 січня 2015 року, зокрема,статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до яких при здійсненні передбачених ними виплат застосовуються їх розміри, встановлені Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів та бюджету Пенсійного фонду, тобто по-іншому врегульовано спірні відносини.

Так, згідно з частиною 2 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 21 квітня 2016 року № 1339-VIII) щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

Згідно з частиною 3 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 21 квітня 2016 року № 1339-VIII) компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 2 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 06 червня 2017 року № 2082-VIII) щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році.

Згідно з частиною 3 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакціївід 06 червня 2017 року № 2082-VIII)компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.

При цьому розмір виплат щорічної допомоги на оздоровлення передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої розмір щорічної допомоги на оздоровлення для інвалідів третьої групи становить 90,00 грн, які було виплачено позивачу за 2018 рік.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що вказана сума виплачена не була, крім того, зі змісту листа відповідача 1 не вбачається, що позивачу було відмовлено у виплаті щорічної допомоги за 2018 рік у розмірі 90,00 грн, а тому такі твердження позивача при вирішенні справи по суті не приймаються.

Наведене в сукупності дозволяє суду дійти висновку про те, що здійснюючи у 2018 році нарахування та виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення, як інваліду третьої групи, у розмірі 90,00 грн відповідач діяв на підставі та у спосіб, що визначені чинним законодавством.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного суду України від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 у справі за конституційним поданням Управління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частини першої, другої та третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з окремими положеннями Конституції України встановлено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України.

Отже, виплата щорічної допомоги на оздоровлення, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої відповідач здійснив виплату щорічної допомоги на оздоровлення позивачу, здійснена відповідачем правомірно, оскільки іншого розміру такої допомоги у 2018 році не встановлено, а стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 січня 2015 року, не визначає розміру такої допомоги.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що у відповідача 1 не було правових підстав для нарахування допомоги на оздоровлення у розмірах інших, ніж встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року, висловив правову позицію, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.

Крім того, згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Велікода проти України» від 03 червня 2014 року, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відтак, нарахування та виплата позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі згідно вимог чинної на даний час постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не норм статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що діяли до 01січня 2015 року, не суперечить положенням частини третьої статті 22 Конституції України.

Аналіз наведених норм законодавства та встановлені судом обставини у справі дозволяють суду дійти висновку про те, що відповідачі, проводячи нарахування та виплату позивачу допомоги на оздоровлення, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ої категорії, інваліду ІІІ групи, діяли відповідно до норм чинного законодавства України, правильно застосувавши нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, що регулює розміри виплати вказаної допомоги на оздоровлення.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова