Справа № 2540/2673/18
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/2673/18 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування пункту наказу, стягнення незаконно утриманого забезпечення, -
В С Т А Н О В И В:
До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати пункт 9 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2018 № 102 Про підсумки проведення розслідування за фактом розкомплектування виробу ЗСУ 2С6 № 299 відповідно до якого його було притягнуто до повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну державі, у розмірі 688693,19 грн.;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь незаконно утримане грошове забезпечення, стягнуте на час постановлення судового рішення, в рахунок відшкодування нанесених державі збитків відповідно до пункту 9 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2018 № 102 Про підсумки проведення розслідування за фактом розкомплектування виробу ЗСУ 2С6 № 299.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на протиправність пункту 9 оскаржуваного наказу та наявності підстав для його скасування, оскільки останній складено з численними порушеннями норм чинного законодавства України.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права просить суд скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у даній справі повністю та прийняти нове судове рішення про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропущенням позивачем строку звернення до суду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції під час розгляду справи у підготовчому провадженні було допущено порушення норм ст. 2 КАС України, а також не дотримано основних засад (принципів) адміністративного судочинства та безпідставно поновлено пропущений позивачем строк на звернення до суду з даним позовом.
Зокрема, апелянт акцентує увагу, що судом першої інстанції не було враховано, що доводи позивача щодо наявності поважних причин пропуску відповідного строку ґрунтуються виключно на його припущеннях та хибних міркуваннях, у той час як наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що позивач був ознайомлений із оскаржуваним наказом у повному обсязі ще 29 січня 2018 року, а звернувся до суду лише 21 липня 2018 року.
На переконання відповідача, позивачем не було вказано жодних обґрунтованих доводів та не надано суду жодних доказів, які б свідчили про наявність поважних причин пропуску позивачем місячного строку на звернення до суду із даним позовом.
З огляду на зазначене, та посилаюсь на приписи ч. 4 ст. 123 КАС України відповідач вважає, що суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без розгляду.
Позивачем було подано відзив на вказану апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого останній вказує, що на його думку, твердження апелянта про начебто порушення судом першої інстанції норм процесуального права у вигляді необґрунтованого поновлення строку на звернення до суду є надуманими, а вимоги апеляційної скарги безпідставними.
Так, позивач зазначає, що у тексті оскаржуваного рішення судом чітко визначено підстави для поновлення йому строку на звернення до суду, у той час як відповідачем не спростовано наявність підстав для поновлення відповідного строку, а також не надано доказів, які б вказували на протиправність рішення суду в цій частині.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивач звертає увагу, що його представником разом з поданою до суду заявою про поновлення пропущеного строку було надано докази, які підтверджують поважність вказаних у заяві причин пропуску ним строку звернення до суду. Вказані документи було досліджено в судовому засіданні і суд їх врахував при прийнятті свого рішення.
За наведених обставин, позивач вважає, що суд першої інстанції, визнавши причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновивши цей строк, діяв у межах повноважень, передбачених ч. 1 ст. 121 КАС України і з дотриманням вимог ч. 6 цієї ж статті виніс відповідну протокольну ухвалу від 18.10.2018.
Таким чином, оскільки, на думку позивача, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуально права, позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року без змін.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , зокрема, з 21.07.2016 по 13.02.2018 на посаді водія транспортного відділення зенітної самохідно-артилерійської батареї зенітного самохідно-артилерійського дивізіону навчального зенітного ракетно-артилерійського полку, а з 13.02.2018 на посаді водія автомобільного взводу роти матеріального забезпечення навчального зенітного ракетно-артилерійського полку 169.
28.12.2017 заступником командира Військової частини НОМЕР_1 з озброєння підполковником ОСОБА_2 та командиром навчального зенітного ракетно - артилерійського дивізіону підполковником ОСОБА_3 на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 подано рапорти, в яких зазначено про той факт, що під час підготовки виробу ЗСУ 2С6 № 299 до проведення занять на 33 полігоні було виявлено, що даний виріб технічно не справний та розукомплектований, у зв`язку з чим останні просили призначити службове розслідування.
За наведених обставин та з метою з метою з`ясування умов та причин, що сприяли розукомплектуванню виробу ЗСУ 2С6 № 299, командиром Військової частини НОМЕР_1 28.12.2017 було видано наказ № 1225 Про призначення проведення службового розслідування за фактом розукомплектування виробу ЗСУ 2С6 № 299.
За результатами службового розслідування було складено акт службового розслідування, затверджений 25.01.2018 командиром Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до змісту якого враховуючи встановлені обставини було запропоновано:
- притягнути до дисциплінарної відповідальності, зокрема, командира зенітного самохідно-артилерійського дивізіону, солдата ОСОБА_1 , за самовільне проникнення в приміщення до учбового корпусу, яке перебувало під охороною, директриси ППО 33 полігону, на підставі пункту д статті 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України позбавити військового звання «старший солдат»;
- оформити та направити до суду протокол про вчинення підполковником ОСОБА_4 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме недбале ставлення до військової служби;
- за самовільне проникнення в приміщення до учбового корпусу директриси ППО 33 полігону, будучи військовою посадовою особою, наділеною розпорядчими функціями, діючи у попередній змові, що призвело до завдання державі збитків, водія транспортного відділення зенітної самохідно-артилерійської батареї зенітного самохідно-артилерійського дивізіону, старшого солдата Котенка БюВю, притягнути до повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну державі, у сумі 688693,19 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, з актом службового розслідування позивач був ознайомлений під підпис 25.01.2018, проте зазначив, що з вказаним актом не погоджується.
Судом першої інстанції було встановлено, що за результами службового розслідування, командиром Військової частини НОМЕР_1 було винесено наказ від 25.01.2018 № 102 Про підсумки проведення розслідування за фактом розукомплектування виробу ЗСУ 2С6 № 299, відповідно до пункту 10 якого за самовільне проникнення в приміщення до учбового корпусу директриси ППО 33 полігону, будучи військовою посадовою особою, наділеною розпорядчими функціями, діючи у попередній змові, що призвело до завдання державі збитків, командира зенітного самохідно-артилерійського дивізіону, підполковника ОСОБА_4 , притягнути до повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну державі, у сумі 688693,19 грн.
З даним наказом позивач був ознайомлений під підпис 25.01.2018.
Не погоджуючись із вказаними приписами Наказу від 25.01.2018 № 102, позивач 21 липня 2018 року звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом.
Крім того, у ході підготовки справи до судового розгляду, а саме 18 жовтня 2018 року, позивачем було до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду відповідно до змісту якого останній просив суд визнати підстави для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду у даній справі поважними та поновити цей строк.
Розглянувши вказане клопотання позивача Чернігівській окружний адміністративний суд протокольною ухвалою від 18 жовтня 2018 року визнав поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом та дійшов висновку про наявність підстав для його поновлення.
Приймаючи рішення про задоволення заяви позивача та поновлюючи йому строк на звернення до суду з даним позовом, суд першої інстанції виходив з того, позивача притягнуто до повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну державі, у сумі 688693,19 грн., що є для останнього непомірним тягарем. За наведених обставин та керуючись принципом верховенства права, з огляду на сутність доступу особи до правосуддя, та з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини з даного питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що строк звернення до адміністративного суду з даним позовом слід визнати таким, що пропущений із поважних причин.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Як встановлено судом, предметом даного спору є правовідносини, що виникли між сторонами під час проходження позивачем публічної служби.
Відповідно до вимог частин 3 та 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, позивач був ознайомлений з оскаржуваним наказом, зокрема, про притягнення його до повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну державі, у сумі 688693,19 грн. 29 січня 2018 року. Водночас, звернувся до суду із даним адміністративним позовом лише 21 липня 2018 року, тобто із пропуском встановленого КАС України місячного строку на звернення із відповідним позовом.
Разом з цим, положеннями ч. 1 ст. 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 р.).
У Рішенні в справі "Белле проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (Рішення у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року).
Також, з Рішення Європейського Суду з прав людини по справі "Іліан проти Туреччини" слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
У справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
Тобто, правило про пропуск строку звернення до суду не має абсолютного характеру і не повинно застосовуватися автоматично, навіть у разі пропуску строку звернення до суду без відповідних додаткових обґрунтувань суд не може його застосувати.
Крім того, застосування правила пропуску строку звернення до суду залежить від обставин справи. Під цим слід розуміти вагомість права, про захист якого особа звернулася до суду.
Так у рішенні по справі Мушта проти України Європейський Суд з прав людини вказує, що що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Як вбачається з матеріалів справи в обгрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом позивач посилається те, що він сподівався, що за результатами розслідування кримінального провадження (№ 0000905), зареєстрованому за фактом крадіжки запчастин з ЗСУ 2С6 бортовий номер 299 на директрисі полігону ППО 33 Військової частини НОМЕР_1 винні у розкомплектуванні особи будуть встановлені та наказ про притягнення його до матеріальної відповідальності буде скасований у позасудовому порядку.
Колегія суддів вважає вказані причини пропуску місячного строку на звернення до суду поважними, оскільки позивач добросовістно помилявся, що його порушені права будуть відновлені у позасудовому порядку у незначні строки.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вірно враховано під час прийняття рішення про поновлення позивачу строку звернення до суду, предмет даного спору.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що притягнення позивача до повної матеріальної у сумі 688693,19 грн. є досить значною для останнього, у зв`язку з чим, враховуючи принцип пропорційності між встановленим національним законодавством обмеженням строку на звернення до суду із відповідним позовом, а також сподіваннями відповідача, що вказані норми будуть застосовані до спірних відносин та легітимною метою ефективного та реального захисту прав позивача, колегія суддів приходить до висновку, що пропущений позивачем строк на звернення до суду з даним позовом підлягає поновленню.
При цьому, колегія суддів також враховує, що як було встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, на даний час вина позивача у викраденні приладів (блоків) із ЗСУ 2С6 Тунгуска бортовий номер 299 так само як і факт перевищення позивачем влади чи службових повноважень не доведені у встановленому законодавством порядку.
Разом з цим, наявними у матеріалах доказами, а саме Актом закладання (освіження) військового майна від 09.02.2018 № 24 виробу ЗСУ 2С6 в/н № 299 зав. № 1073, затвердженого командиром Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_5 09.02.2018, підтверджується, що вартість комплектуючих складає 11235,00 грн. та є значно меншою ніж та, з якої позивачу розраховувалось матеріальна відповідальність за шкоду заподіяну державі.
Наведені обставини у сукупності свідчать про явне порушення прав позивача, а тому позбавлення останнього права звернення до суду за захистом своїх прав від неправомірних дій та рішень суб`єкта владних повноважень, з урахуванням обгрунтованого сподівання позивача на вирішення даного спору у позасудвому порядку, нівелює суть адміністративного судочинства та взагалі судового захисту.
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що вирішення питання щодо наявності підстав для поновлення пропущеного строку на звернення до суду здійснюється судом на власний розсуд з урахуванням конкретних обставин справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення позивачу строку на звернення до суду з даним позовом та не вбачає підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.
З урахуванням того, що у апеляційній скарзі апелянт просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропущенням позивачем строку звернення до суду, колегія суддів, керуючись приписами ч. 1 ст. 308 КАС України не надає правової оцінки іншим доводам апелянта, викладеним у апеляційній скарзі.
У свою чергу, доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи було порушено норми процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.243-245, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма