Справа № 360/478/19
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року справа № 360/478/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 р. (у повному обсязі складено 27 березня 2019 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області) у справі № 360/478/19 (головуючий І інстанції суддя К.Є. Петросян) за позовом ОСОБА_1 до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання призначити пенсію,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач), в якому, з урахування уточнень, просила: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо призначення їй пенсії на підставі абз. 1 п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати відповідача призначити їй пенсію на підставі абз. 1 п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення із заявою про призначення пенсії; вирішити питання судових витрат (а.с. 7-8, 98-102).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року у справі № 360/478/19 адміністративний позов було задоволено, внаслідок чого: визнано протиправною бездіяльність Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії на підставі абзацу 1 пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язано Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області призначити ОСОБА_1 пенсію на підставі абзацу 1 пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 14.12.2018. Вирішено питання судових витрат (а.с. 125-128).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 132-137).

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення 18-річного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно матеріалів справи, дочка позивача була визнана інвалідом з дитинства у одинадцятирічному віці. Медичного висновку лікарсько-консультаційної комісії щодо медичних показань дитини для визнання її дитиною інвалідом до досягнення шестирічного віку позивачем не було надано.

Апелянт посилається на Закон України № 1058, Закон України №1788, п. 2.17-2.18 Порядку № 22-1 від 25.11.2005 року, Закон України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», рішення Верховного суду України у постановах від 27.05.2014 року, від 02.12.2014 року, рішення Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі № 295/7276/17.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що позивач не зверталась до відповідача із належним пакетом документів та заявою встановленого зразка про призначення пенсії.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу управління залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції-без змін.

Справа судом першої інстанції розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, у зв`язку з чим апеляційний перегляд здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, наданий відзив, встановила наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і.н. НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

ОСОБА_1 має доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка є інвалідом з дитинства ІІ групи відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 18.02.2009, терміном з 28.02.2008 по 30.11.2009 та довідки до акта огляду медико - соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 164835, якою встановлено другу групу інвалідності позивачу з 01.12.2015 безстроково (а.с.15,18,19,21).

Позивач станом на 05.11.2018 має страховий стаж 39 років 2 місяці 00 днів (а.с.9-13,120).

13.11.2018 позивач звернулась до відповідача із заявою, якою просила направити запит до Лисичанської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії про надання висновку про час настання інвалідності доньки позивача - ОСОБА_2 (а.с.41).

Листом від 26.11.2018 № 349/С-14 на заяву позивача відповідач повідомив, що з метою реалізації права на призначення пенсії Рубіжанським об`єднаним ПФУ в Луганській області направлено запит від 13.11.2018 № 18258/02.1 до Лисичанської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії про надання довідки про фактичний час настання інвалідності з дитинства щодо доньки позивача (а.с.22,41-44).

28.11.2018 відповідачем позивачу надано відповідь № 390/С-14, якою повідомлено, що 21.11.2018 до управління від Лисичанської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії надійшла відповідь на запит, де зазначено, що довідка про фактичний стан настання інвалідності з дитинства видається дитячою міською лікарнею за місцем проживання. 14.12.2018 позивачем надано копії документів, необхідних для визначення наявності права виходу на пенсію, як матері дитини - інваліда, в тому числі довідка комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико - санітарної допомоги» Рубіжанської міської ради Луганської області від 12.12.2018 №21-26-63, в якій зазначено, що ОСОБА_2 визнана дитиною - інвалідом вперше 06.09.1999, тобто в 11 років. Позивачу роз`яснено, що у разі відсутності висновку ЛКК про те, що ОСОБА_2 мала медичні показання для визнання її дитиною - інвалідом до досягнення шестирічного віку, вона не має права на призначення дострокової пенсії (а.с.48-49).

13.12.2018 позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила надати рішення щодо відмови у прийнятті документів на призначення пенсії (а.с.47).

14.12.2018 позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення дострокової пенсії за віком, як матері дитини - інваліда на підставі абз.1 п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Разом з заявою позивачем надано копії наступних документів: паспорт ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ідентифікаційний коду ОСОБА_2 ; свідоцтво про народження ОСОБА_2 ; корінець від 06.09.1999 № 797; посвідчення отримувача соціальної допомоги; довідка МСЕК 12ААА № 164835; довідка комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Рубіжанської міської ради Луганської області від 12.12.2018 № 01-26-63; трудова книжка ОСОБА_1 ; паспорт ОСОБА_1 ; ідентифікаційний код ОСОБА_1 (а.с.52-68, 117).

Листом від 28.12.2018 № 395/С-14 позивача повідомлено про відсутність у останньої права на дострокову пенсію за віком, оскільки згідно довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Рубіжанської міської ради Луганської області від 12.12.2018 № 01-26-63, ОСОБА_2 визнано дитиною - інвалідом вперше 06.09.1999 - в 11 років, тобто після шестирічного віку (а.с.69-70).

Спірним питанням даної справи є правомірність відмови відповідача в призначенні пенсії позивачу згідно з абзацом 1 пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з підстав того, що донька позивачки визнана інвалідом з дитинства у одинадцятирічному віці, а позивачем не було надано управлінню висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що її донька мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення нею шестирічного віку.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

За приписами частини 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

За змістом ст. 17 Закону № 1788-XII (у редакції, чинній на час звернення позивачки до Управління) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (п. «є» і «ж» ст. 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон № 1058-ІV, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Статтею 1 Закону № 1058-IVпередбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Таким чином, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону № 875-ХІІ, а також ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Абз. 3 ст. 1 Закону № 2961-ІV встановлено, що дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі № 2109-III. При цьому за змістом абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту абзацу 4 п. 3 розд. ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV убачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена ч. 6 ст. 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

У ч. 12 ст. 7 Закону № 2961-ІV окреслено, що положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з п. 2.18 Порядку № 22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Таким чином, суд дійшов висновку, що п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону № 1788-XII та ст. 26, абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

З урахуванням наведеного, мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

З копії корінця висновку № 797 від 06.09.1999 та довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико - санітарної допомоги» Рубіжанської міської ради від 12.12.2018 №01-26-63, вбачається, що доньку позивача визнано дитиною-інвалідом вперше 06.09.1999, тобто, дійсно після досягнення доньки позивача шестирічного віку (а.с.16-17, 26).

З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови позивачу в призначенні дострокової пенсії за віком слугувало не надання документів, які б підтверджували факт захворювання ОСОБА_2 до шестирічного віку.

За таких обставин позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки вона не надала Управлінню ПФУ висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.05.2019 у справі № 330/2181/16-а.

З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов`язку доказування правомірності своїх дій суб`єктом владних повноважень судова колегія приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення його права на призначення дострокової пенсії.

Суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не призначення позивачу дострокової пенсії та зобов`язання відповідача призначити позивачу дострокову пенсію з 14.12.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, п. 4 ч.1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 р. - задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 р. у справі № 360/478/19 - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання призначити пенсію - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 29 травня 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

І.В. Сіваченко