Справа № 826/8353/17
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8353/17 Суддя першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бужак Н.П. та Костюк Л.О.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

за участю:

позивача: - ОСОБА_1 ,

представника відповідача: - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної пенітенціарної служби України, ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України про стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Державної пенітенціарної служби України про стягнення середнього заробітку, в якому просив:

- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2010 р. по справі №2-а-3018/10/0270 в частині поновлення на посаді заступника директора департаменту-начальника управління соціально-виховної, психологічної роботи та міжнародних і громадських зв`язків департаменту з гуманітарних питань та охорони здоров`я Державного департаменту України з питань виконання покарань, в якій було допущено негайне виконання, тобто з моменту проголошення, за період з 09 грудня 2010 року по 27 червня 2017 року в сумі 866 648,88 (вісімсот шістдесят шість тисяч шістсот сорок вісім) грн. 88 коп.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач та відповідач звернулись з апеляційними скаргами, в яких ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції ухвалити нове рішення, яким буде змінено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року від 07.02.2019 року, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, відповідач - Державна пенітенціарна служби України, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні з Державної пенітенціарної служби України на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

28 травня 2019 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 19186, позивачем подано клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної пенітенціарної служби України. Своє клопотання ОСОБА_1 мотивує тим, що заявником вищевказаної апеляційної скарги додана копія довіреності, підписана Головою ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України, повноваження якого на вчинення такої дії не підтверджені, тому підписання ОСОБА_2 , який не є головою або членом комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України чи співробітником ДПтСУ є підписанням особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності і особою, яка не має права її підписувати, що, відповідно до п.1 ч.4 ст. 298 КАС України є підставою для повернення скаржнику.

Розглянувши дане клопотання без виходу до нарадчої кімнати, колегія суддів постановила відмовити в його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 55 КАС України, сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною третьою статті 55 КАС України, юридична особа, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 59 КАС України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи.

Частиною шостою статті 59 КАС України, передбачено, що оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

Згідно з частиною восьмою статті 59 КАС України, у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідності заяви, скарги, клопотання.

Таким чином, сторона у справі має право на звернення до суду із апеляційною скаргою через представника лише на підставі документу, що посвідчує його повноваження у визначеному законом порядку.

Зі змісту поданої апеляційної скарги Державної пенітенціарної служби України вбачається, що вона подана представником Державної пенітенціарної служби України ОСОБА_2 . - головним спеціалістом відділу судово - претензійної роботи суміжних правових інституцій Міністерства юстиції України Управління судово - претензійної роботи Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Міністерства юстиції України.

Частиною третьою статті 59 КАС України встановлено, що довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

До матеріалів поданої апеляційної скарги додано копію довіреності від 18.12.2018 року № 1-747/Ск-18, видану Головою комісії з Ліквідації Державної пенітенціарної служби України С.І.Сококовим.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18 червня 2015 р. та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 р. за № 736/27181, право на створення, підписання, погодження, затвердження документів визначається актами законодавства, положеннями (статутами) установ, положеннями про структурні підрозділи і посадовими інструкціями.

Згідно підпункту 7 пункту 3 Розділу ІІ цих Правил у посадових інструкціях визначаються повноваження щодо засвідчення документів та їх копій.

Пунктом 10 Розділу ІІ названих Правил передбачено, що порядок виготовлення, засвідчення та видавання копій документів визначається інструкцією з діловодства установи. Установа має право засвідчувати копії документів, що створюються в ній, за винятком копій документів, які відповідно до законодавства потребують засвідчення в нотаріальному порядку. Копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії. Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки "Для копій". У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи. На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка "Копія".

З вищевказаної довіреності вбачається, що вона підписана Головою комісії з Ліквідації Державної пенітенціарної служби України С.І.Сококовим, якому, відповідно до законодавства надано право підпису від імені відповідної юридичної особи, довіреність є чинною та посвідчена належним чином, у зв`язку з чим подана особою, що має адміністративну правоздатність, що, відповідно, скасовує доводи позивача у справі.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2010 року у справі № 2-а-3018/10/0270 про поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягала негайному виконанню, разом з тим фактично, поновлення позивача на посаді відбулося лише наказом Державної пенітенціарної служби від 22.04.2014 року № 44/ос-14, у зв`язку з чим має місце факт невиконання судового рішення про поновлення на роботі у період з 10.12.2010 року по 22.04.2014 року.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, зокрема даних з копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 , з 22.10.2009 року по 09.06.2010 року позивач обіймав посаду заступника директора департаменту-начальника управління соціально-виховної, психологічної роботи та міжнародних і громадських зв`язків департаменту з гуманітарних питань та охорони здоров`я Державного департаменту України з питань виконання покарань, та був звільнений наказом від 09.06.2010 року № 63 о/с через скорочення штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2010 року по справі № 2-а-3018/10/0270 за позовом ОСОБА_1 до Державного департаменту України з питань виконання покарань про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.02.2011 року, позов був задоволений повністю, зокрема: наказ від 09.06.2010 року № 63 о/с було скасовано та поновлено ОСОБА_1 на роботі в централізованому апараті Державного департаменту України з питань виконання покарань на посаді заступника директора департаменту-начальника управління соціально-виховної, психологічної роботи та міжнародних і громадських зв`язків департаменту з гуманітарних питань та охорони здоров`я Державного департаменту України з питань виконання покарань з 09.06.2010 року допустивши до негайного виконання.

Вважаючи протиправним невиконання Міністерством юстиції України судового рішення про поновлення на роботі, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом про стягнення з нього середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 51 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Приписами ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

У випадках ліквідації підприємства, установи, організації на час виконання рішення про поновлення на роботі суд, який постановив рішення, за поданням судового виконавця або заявою позивача в порядку заміни способу виконання рішення відповідно до статті 366 ЦПК може визнати працівника звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації і своєю ухвалою стягнути з власника ліквідованого підприємства, установи, організації (органу, уповноваженого управляти їх майном, а у відповідних випадках - з правонаступника) суми заробітної плати за вимушений прогул.

За правилами ч. 2 ст. 235 КзПП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Так, як вбачається з матеріалів справи, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2010 року по справі № 2-а-3018/10/0270, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.02.2011 року ОСОБА_1 поновлено на роботі в централізованому апараті Державного департаменту України з питань виконання покарань на посаді заступника директора департаменту-начальника управління соціально-виховної, психологічної роботи та міжнародних і громадських зв`язків департаменту з гуманітарних питань та охорони здоров`я Державного департаменту України з питань виконання покарань з 09.06.2010 року допустивши до негайного виконання.

Разом з тим, згадане судове рішення від 09.12.2010 року по справі № 2-а-3018/10/0270 у добровільному порядку Державним департаментом України з питань виконання покарань негайно виконано не було, у зв`язку з чим виконувалось у примусовому порядку в рамках виконавчого провадження № 41269713 за виконавчим листом від 09.12.2010 р. № 2-а-3018/10/0270, виданим Вінницьким окружним адміністративним судом, який надійшов державному виконавцю 17.12.2013 року.

При цьому, відповідачем у справі № 2-а-3018/10/0270 був Державний департамент України з питань виконання покарань, проте указом Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010 р. № 1085/2010 його було реорганізовано шляхом утворення Державної пенітенціарної служби України, у зв`язку з чим ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 14.02.2014 року було замінено сторону виконавчого провадження, а саме - Державний департамент України з питань виконання покарань його правонаступником - Державною пенітенціарною службою України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи Державної пенітенціарної служби щодо того, що невчасне виконання рішення відбулось у зв`язку із неможливістю поновлення позивача на посаді заступника директора департаменту - начальника управління соціально-виховної, психологічної роботи та міжнародних і громадських зв`язків департаменту з гуманітарних питань та охорони здоров`я, відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2010 року, у зв`язку із відсутністю посади, на яку, згідно виконавчого документа необхідно було призначити позивача на посаду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1291 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За приписами пункту 5 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язковість судового рішення є одним з основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Згідно з частиною другою, третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі, у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28 жовтня 2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Як вбачається з записів у трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_3, наказом від 22.04.2014 року № 44/ос-14, позивач був поновлений на посаді в апараті Державної пенітенціарної служби на посаді заступника начальника управління-начальника відділу зв`язків з громадськістю та міжнародної діяльності управління зовнішніх комунікацій (запис № 27 від 23.04.2014 року), де отримував з 23.04.2014 року заробітну плату (довідка Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області від 25.10.2017 р. № 317) та працював до 29.01.2015 року (звільнений у зв`язку зі скороченням штату).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично, ОСОБА_1 добровільно погодився на поновлення його на роботі, на рівнозначній посаді в апараті Державної пенітенціарної служби, як правонаступника Державного департаменту України з питань виконання покарань.

Посилання ОСОБА_1 на той факт, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2010 року відповідача було зобов`язано поновити ОСОБА_1 заступника директора департаменту-начальника управління соціально-виховної, психологічної роботи та міжнародних і громадських зв`язків департаменту з гуманітарних питань та охорони здоров`я Державного департаменту України з питань виконання покарань, в той час як його було поновлено на посаді заступника начальника управління-начальника відділу зв`язків з громадськістю та міжнародної діяльності управління зовнішніх комунікацій (наказом від 22.04.2014 року № 44/ос-14), що не може вважатися виконаним рішенням суду, колегія суддів вважає необґрунтованим, з огляду на те, що позивач за власним бажанням був поновлений на аналогічній посаді, доказів зворотнього позивачем не доведено.

Як зазначалось вище, ст.. 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оскільки судове рішення від 09.12.2010 р. у справі № 2-а-3018/10/0270 підлягало негайному виконанню, а поновлення позивача на посаді відбулося лише наказом Державної пенітенціарної служби від 22.04.2014 року № 44/ос-14, то має місце факт невиконання судового рішення про поновлення на роботі у період з 10.12.2010 року по 22.04.2014 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 р. № 343 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» Державну пенітенціарну службу ліквідовано, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації. Вказаною постановою установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної пенітенціарної служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, а також утворено комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент прийняття даного судового рішення, з 06.06.2016 року Державна пенітенціарна служба перебуває у стані припинення. Разом з тим, відомості про те, що на даний час Державна пенітенціарна служба припинена (ліквідована) у реєстрі відсутні, тож саме Державна пенітенціарна служба як Відповідач 2 у справі має понести відповідальність за затримку виконання прийнятого на користь Позивача судового рішення у справі № 2-а-3018/10/0270, а не Відповідач 1, як помилково зазначив Позивач.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Тож, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі також - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу ІV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Виходячи з даних Мінпраці щодо норм тривалості робочого часу у 2010-2014 роках, загальна кількість робочих днів за період з 10.12.2010 р. по 22.04.2014 р. становить 844 робочих днів. При цьому, згідно з довідкою про середню заробітну плату позивача, що міститься в матеріалах справи, його середньоденна заробітна плата складає 362,16 грн.

Таким чином, середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, яка підлягає стягненню з Відповідача 2 на користь ОСОБА_1 становить 305 663,04 грн. (триста п`ять тисяч шістсот шістдесят три гривні 04 копійки).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладені в рішенні суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційні скарги Державної пенітенціарної служби України та ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Державної пенітенціарної служби України та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Н.П.Бужак

Л.О.Костюк

Повний текст виготовлено 28 травня 2019 року.