Справа № 826/15879/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 травня 2019 року № 826/15879/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у cкладі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Головного територіального управління юстиції у Київській області
простягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та суми компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі також - відповідач, ГТУ юстиції у Київській області), в якому просила:

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області (ідентифікаційний код 34481907, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з липня 2015 року по листопад 2017 року у розмірі 254 818,62 грн.;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з 01.07.2015 по листопад 2017 року у розмірі 18 019,57 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що в судовому порядку (а саме: в ході розгляду Окружним адміністративним судом міста Києва справи №826/13194/16) встановлені обставини допущення Головним територіальним управлінням юстиції у Київській області протиправної бездіяльності по відношенню до ОСОБА_1 щодо невиплати останній заробітної плати за період з 01.06.2014 по 30.06.2015, всього на загальну суму 75 116,60 грн. (без вирахування податків). У грудні 2017 року відповідач виплатив позивачу заробітну плату у сумі 60 468,86 грн. Позивач вважає, що відповідно до норм ст. 116 і 117 Кодексу законів про працю України вона має право на отримання від відповідача (колишнього роботодавця) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку (тобто, за період з липня 2015 року по листопад 2017 року), та відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», - на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.10.2018 відкрито провадження у справі №826/15879/18 за вказаним позовом ОСОБА_1 та дану справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На виконання вимог ухвали суду від 22.10.2018 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву. Свої заперечення проти позову відповідач мотивував тим, що у період з червня 2014 року та після звільнення з посади (30.06.2015) позивач не зверталася до Головного управління у досудовому порядку з вимогою про проведення розрахунку. Водночас нарахування та виплата заробітної плати були здійснені невідкладно, після надходження заяви ОСОБА_1 щодо виконання рішення суду у справі №826/13194/16 до органу Казначейської служби. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивачем не доведено початок перебігу строку, за який стягується середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. Також позивач вважає, що позовна вимога про стягнення втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати позивачем заявлена передчасно, позаяк ОСОБА_1 до Головного управління із вимогою про виплату втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у досудовому порядку також не зверталась.

У свою чергу позивач подала до суду відповідь на відзив, де навела свої обґрунтування на спростування правової позиції відповідача.

Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з мотиву пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду із цим позовом.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як свідчать наявні матеріали справи, ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області, за участю третьої особи - Міністерства юстиції України, з вимогами про визнання протиправною бездіяльність Головного управління щодо невиплати заробітної плати за період роботи з 01.06.2014 по 30.06.2015, стягнення на її користь заборгованості із заробітної плати у розмірі 56 005,56 грн, середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 115 564 грн, а також моральну шкоду у сумі 50 000 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №826/13194/16, що була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 та постановою Верховного Суду від 19.09.2018 (номер провадження К/9901/2661/17), позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. А саме, визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період роботи з 01.06.2014 по 30.06.2015. Вирішено стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області (м. Київ, вул. Ярославська, 5/2, ) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період роботи на посаді першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області з 01.06.2014 по 30.06.2015 у розмірі 75116,60 грн., за вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вказана постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №826/13194/16 набрала законної сили 15.11.2017.

В силу норми ч. 5 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, обставини встановлені Київським апеляційним адміністративним судом під час розгляду адміністративної справи №826/13194/16 доказуванню у межах цього спору не підлягають.

З тексту постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2017 вбачається, що адміністративним судом були встановлені наступні обставини.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України №678/к від 02.10.2007 та наказу Головного управління юстиції у Київській області №1372/к від 02.10.2007 ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області як таку, що успішно пройшла стажування, звільнивши її з посади заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області.

30.06.2015 ОСОБА_1 відповідно до наказу Міністерства юстиції України №2030/к від 30.06.2015 та наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області №906/3 від 30.06.2015 звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області за переведенням для подальшої роботи в Центральному державному архіві громадських об`єднань, відповідно до п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Згідно довідки про доходи від 07.08.2015 ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася заробітна плата щомісячно по травень 2014 року включно. Починаючи з 01.06.2014 по 30.06.2015 (по день звільнення), заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.

Після звільнення, ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління юстиції у Київській області від 30.06.2015 №906/3 виплачено лише грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної та додаткової оплачуваної відпусток.

Розглядаючи адміністративну справу №826/13194/16 Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку, що не нарахування та невиплата ОСОБА_1 заробітної плати за період роботи на посаді першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області, а саме - за період з 01.06.2014 по 30.06.2015 є протиправною бездіяльністю Головного територіального управління юстиції у Київській області, а сума заробітної плати за зазначений період часу має бути нарахована та сплачена позивачу.

При цьому, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що середньоденний заробіток позивача за два останні місяці роботи (квітень та травень 2014 року, за які їй виплачувалась заробітна плата) складає 288,91 грн. та, що середній заробіток позивача за період з 01.06.2014 по 30.06.2015 складає суму 75 116, 60 грн. (тобто, 288,91 грн. х 260 робочих днів).

Як видно з наданих ОСОБА_1 до матеріалів справи №826/15879/18 копії довідки-виписки АТ КБ «Приватбанк», сформованої 03.08.2018, 13.12.2017 на рахунок позивача надійшли безготівкові кошти у сумі 60 468,86 грн. з призначенням «стягнення заробітної плати згідно виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017 по справі №826/13194/16». Дана обставина відповідачем у тексті відзиву на позов не заперечувалась.

Розглядаючи справу по суті виходив з наступного.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом норм чинного наразі ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Питання щодо порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою (працівником) та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті працівнику при звільненні, врегульовані нормами ст. 116 і 117 Кодексу законів про працю України.

Так, ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Наведені вище норми Кодексу спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

У постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 №6-259цс17 наведені правові висновки, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. При цьому, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Наявні у справі матеріали свідчать про те, що на користь позивача в судовому порядку було присуджено стягнути з ГТУ юстиції у Київській області, як колишнього роботодавця, заборгованість з виплати заробітної плати за період з 01.06.2014 по 30.06.2015, всього у сумі 75 116,60 грн. (за вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску).

Сума заробітної плати у розмірі 60 468,86 грн. була виплачена ОСОБА_1 13.12.2017, в той час як працівника (позивача) звільнено з посади 30.06.2015.

Таким чином, оскільки днем звільнення позивача з посади у ГТУ юстиції у Київській області є 30.06.2015, а фактичний розрахунок з нею здійснено лише 13.12.2017, то суд погоджується з твердженнями позивача про те, що в даному випадку мало місце затримки відповідачем розрахунку при звільнені у період з липня 2015 року по листопад 2017 року без поважних причин.

При цьому, суд вважає, що посилання відповідача щодо того, що позивач мала в обов`язковому порядку звернутися до Головного управління для отримання належної їй суми заробітної плати за період з 01.06.2014 по 30.06.2015, та нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються змістом норм вищенаведених норм ст. 116 і 117 КЗпП.

Отже, беручи до уваги те, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні з позивачем за заявленим ним відповідно до поданого позову становить 884 календарних днів (тобто, період з 01.07.2015 по 30.11.2017) та те, що розмір середньоденного розміру заробітку позивача становить 288,91 грн. (саме такий розмір середньоденного розміру заробітку був встановлений Окружним адміністративним судом міста Києва під час розгляду справи №826/13194/16), то середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить: 288,91 грн. х 884 = 255 396,44 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 255 396,44 грн.

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів, за період з 01.07.2015 по листопад 2017 року, у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 (далі - Порядок №159).

Згідно зі ст.ст. 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з п. 2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

Відповідно до ст. 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Крім того, п. 4 Порядку №159 визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, заробітної плати).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 (справа №336/4675/17), від 21.06.2018 (№523/1124/17) та від 03.07.2018 (справа № 521/940/17).

З огляду на наведене та враховуючи встановлені у справі обставини, суд погоджується з твердженнями позивача про те, що відповідачем на її користь має бути виплачена компенсація втрати частини доходів у вигляді суми заробітної плати 60 468,86 грн., за період з 01.07.2015 по листопад 2017 року.

Беручи до уваги наведену у ст. 3 Закону №2050-ІІІ та п. 4 Порядку 159 методику, розрахунок суми компенсації, що підлягає виплаті позивачу, здійснюється вигляді формули:

Ск = Дн/в х Приріст ІІ / 100,

- де, Ск - сума компенсації; Дн/в - дохід, не виплачений за відповідний період після утримання податків і обов`язкових платежів; Приріст ІІ - приріст індексу інфляції у відсотках за період невиплати. Його визначають множенням місячних індексів інфляції за період невиплати доходу. При цьому до розрахунку не включаються: індекс інфляції місяця, за який виплачується дохід; індекс інфляції місяця, в якому виплачується заборгованість.

Приріст індексу інфляції за період невиплати позивачу заробітної плати розраховується наступним чином: множимо місячні індекси з липня 2015 року до листопада 2017 року: (1,023 х 1,020 х 1,1,007 х 1,009 х 1,010 х 1,035 х 1,001 х 1,018 х 1,028 х 1,018 х 1,009 х 1,011 х 1,010 х 1,018 х 1,009 х 1,013 х 1,016 х 1,002 х 1,020 х 1,012 х 1,009 х 100) = 134,3%. Відповідно величина приросту споживчих цін: 134,3% - 100% = 34,3%.

Відповідно сума компенсації обчислюється таким чином: (60 468,86 грн. х 34,3%) : 100 = 20 740,82 грн.

У силу норм ч. 1 і 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи наведені процесуальні норми, виходячи із системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, шляхом прийняття рішень про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 255 396,44 грн. та про зобов`язання відповідача нарахувати та иплатити на користь позивача компенсацію втрати частини доходів за період з липня 2015 року по листопад 2017 року у розмірі 20 740,82 грн.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про залишення поданого позову без розгляду, то суд дійшов висновку про його нормативну необґрунтованість та відповідно відсутність підстав для задоволення такого у зв`язку наступним.

Згідно ч. 1, 2 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України «Про оплату праці») передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 12 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, які стосуються офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, зазначено, що під заробітною платою, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, на які вона має право відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

За встановлених обставин справи та за наведеного правового регулювання, суд вважає, що позивач не обмежений будь-яким строком звернення до суду з цим позовом (подібна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №2а/0470/457/12).

Керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до Головного територіального управління юстиції у Київській області (, адреса: 02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, 15) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та суми компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати задовольнити.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 255 396,44 грн.

Зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Київській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходів за період з липня 2015 року по листопад 2017 року, у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати у сумі 60 468,86 грн., - всього у розмірі 20 740,82 грн.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок