Справа № 743/802/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/802/19 Головуючий у 1-й інстанції: Павленко О.В.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03.05.2019 у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання, -

В С Т А Н О В И В:

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- продовжити строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03.05.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та є громадянином Народної Республіки Бангладеш.

Відповідач перебуває на території України з жовтня 2018 року з порушенням правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні.

06.11.2018 відносно громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 203 КУпАП серії ПР МКМ № 005658 та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (1 700,00 грн).

У цей же день, Ахмед Хусаін без жодних зауважень отримав копію постанови про накладення адміністративного стягнення, але штраф не сплатив.

ГУДМС України в м. Києві 06.11.2018 було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Народної Республіки Бангладеш Ахмед , відповідно до якого останнього зобов`язано виїхати з України до 07.11.2018. Рішення про примусове повернення до суду не оскаржувалось. Відповідно до прийнятого рішення про примусове повернення іноземець повинен був самостійно залишити територію України, тобто виїхати до будь-якої країни світу, в строк зазначений у рішенні - не пізніше 07.11.2018.

Однак, громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 в установлений строк без поважних причин не виконав рішення про примусове повернення з України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.11.2018 у справі № 755/17073/18 громадянина Народної Республіки Бангладеш Ахмед Хусаін примусово видворено за межі України, затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на строк необхідний для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більше як на шість місяців.

Листом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області було направлено на адресу Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні анкету встановленого зразка для заповнення іноземцем з метою подальшого виготовлення сертифікату на повернення до Народної Республіки Бангладеш.

Листом Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні було повідомлено позивача, що, зокрема, відповідач відмовився від заповнення анкети та написання будь-яких заяв в зв`язку із небажанням повертатись до країни громадянської незалежності.

Враховуючи те, що строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України закінчується 07.05.2019, позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки підстави для продовження строку затримання відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, визначені ст. 289 КАС України, наявні, то позов необхідно задовольнити.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 співпрацював з позивачем та не ухилявся від ідентифікації, що затримання є крайнім заходом і що, на його думку, для задоволення вимог позивача у цій справі повинні бути одночасно дві підстави: неодержання інформації з країни походження та відсутність співпраці з боку іноземця, але друга підстава відсутня.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 (далі - Конвенція), Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), Інструкцією про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 22.01.2018 № 38/77) (далі - Інструкція № 353/271/150).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п.п. 7, 14, 15 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 5 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як на 18 місяців.

Відповідно до ч.ч. 11, 13 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Пунктом 1 Розділу VІ «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» Інструкції № 353/271/150 передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомо мості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Системний аналіз викладених законодавчих положень надає підстави стверджувати, що видворення іноземного громадянина, який не має жодних документів, за межі України обумовлює необхідність встановлення його особи, тобто чіткої ідентифікації компетентними органами країни походження.

При цьому, законодавством (ч. 13 ст. 289 КАС України) регламентовано дві умови, наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не має жодних документів, які б підтверджували його особу, і дані про нього встановлені «зі слів» органами ДМС та позивачем, а тому для виконання прийнятого рішення суду про його видворення, яке набрало законної сили, необхідно ідентифікувати його особу.

Разом з тим, як вже зазначалось вище, на адресу позивача 20.02.2019 була надіслана відповідь з Чернігівського ПТПІ ДМС в України, в якій повідомляється, що громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовився заповнювати анкету на Посольство Народної Республіки Бангладеш, що свідчить про відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації, що також унеможливлює одержання інформації з країни громадянської належності іноземця чи документів необхідних для його ідентифікації.

Отже, у даному випадку наявні чіткі законодавчі підстави, передбачені ч. 13 ст. 289 КАС України, для продовження строку затримання відповідача в ПТПІ.

При цьому, колегія суддів також враховує, що при першому затриманні відповідача йому надавався строк до 07.11.2018 для добровільного виконання рішення ГУ ДМС України в м. Києві від 06.11.2018 про його примусове повернення з України, але в межах вказаного строку відповідач територію України не залишив і суду апеляційної інстанції не надано жодних доказів, які б підтверджували, що ним вживалися будь-які заходи для виконання вказаного рішення органу ДМС та залишення території України або легалізації перебування в Україні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та продовження строку затримання відповідача до 07.11.2019 включно в Чернігівському ПТПІ та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою його ідентифікації.

При цьому, колегією суддів враховуються правові висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні від 09.12.1980 у справі «Х проти Швейцарії», в якому суд зазначив, що затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції може бути виправдане у відповідності до другої частини статті 5 § 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод запитами від компетентних органів, навіть якщо офіційне прохання або наказ про екстрадицію не видано, оскільки такі запити можуть вважатися «заходами» в розумінні цього положення.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ практику Суду як джерело права.

Аналізуючи доводи апелянта про те, що він співпрацював з позивачем та не ухилявся від ідентифікації, колегія суддів зазначає, що дані обставини дійсно є важливими, але їх наявність не виключає законодавчо регламентованої можливості продовження затримання відповідача у порядку ст. 289 КАС України, про що зазначалося вище.

Твердження апелянта про те, що для задоволення вимог позивача у цій справі повинні бути одночасно дві підстави: неодержання інформації з країни походження та відсутність співпраці з боку іноземця, але друга підстава відсутня, колегія суддів до уваги не приймає як такі, що базуються на довільному тлумаченні вказаної норми КАС України, і не відповідають цілі затримання відповідача - для його ідентифікації з метою видворення та реалізації відповідного судового рішення.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03.05.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.