Справа № 807/472/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/248/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Шевчук С.М., Хобор Р.Б.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року (ухвалене головуючим-суддею Іванчулець Д.В., час проголошення судового рішення 11 год 24 хв у м.Ужгороді) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до заступника начальника Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства Кия Василя Васильовича про скасування наказу та поновлення на публічній службі,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив скасувати наказ заступника начальника Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства Кия В.В. №22-к від 25.04.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 » з державної служби у зв`язку із закінченням строку призначення та поновити його на публічній службі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не перевірив обставину відсутності згоди профспілкового комітету на звільнення позивача, як це передбачено Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Не було також взято до уваги вимоги п.10 ч.2 ст.42 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) про переважне право на залишення на роботі працівників, яким залишилось менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Також, суд не перевірив та не витребував інформацію про перебування відповідача у відрядженні на час видання оспорюваного наказу. Крім того, позивач не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що у нього не виникало обов`язку отримання згоди профспілкового комітету на звільнення позивача, оскільки останнього було звільнено зі служби у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. Доводи апелянта про відсутність певних доказів суперечить фактичним обставинам справи, оскільки такі були витребувані судом та надано їм правову оцінку. Покликання в апеляційній скарзі на положення ст.42 КЗпП України є безпідставним, оскільки вказана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, позаяк регулює питання переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача Левицького А.О. , який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що наказом Державного агентства лісових ресурсів України №504-к від 29.08.2011 ОСОБА_1 було призначено з 30.08.2011 на посаду першого заступника начальника Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №107-к від 04.02.2013 в порядку переведення до новоутвореного Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства позивача було призначено на посаду першого заступника начальника Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства.

У подальшому, листом №06-14/179 від 05.02.2018 Закарпатське обласне управління лісового та мисливського господарства повідомило позивача про відсутність посади, яку він обіймав у новому штатному розписі у зв`язку із введенням в дію нової структури та штатного розпису відповідно до наказу №68 від 05.12.2017 «Про введення в дію структури та штатного розпису апарату Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства». Одночасно вказано, що істотні умови служби не може бути збережено та запропоновано інші вакантні посади.

20.03.2018 ОСОБА_1 було подано заяви про звільнення із займаної посади та про призначення його в порядку переведення на тимчасово вакантну посаду начальника відділу лісових ресурсів та охорони праці з 11.04.2018.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №164-к від 06.04.2018 позивача 10.04.2018 було звільнено з посади першого заступника начальника Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства в порядку переведення на іншу посаду та призначено тимчасово наказом управління №16-к від 10.04.2018 в порядку переведення з 11.04.2018 на посаду начальника відділу лісових ресурсів та охорони праці на період відпустки ОСОБА_3 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У зв`язку з тим, що основний працівник ОСОБА_3 припинила відпустку по догляду за дитиною та приступила до виконання своїх службових обов`язків, наказом заступника начальника Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства Кия В . В. №22-к від 25.04.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача 27.04.2018 було звільнено з посади начальника відділу лісових ресурсів та охорони праці Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби відповідно до п.2 ст.83, ст.85 Закону України «Про державну службу».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що норма Закону України «Про державну службу», якою керувався відповідач при звільненні ОСОБА_1 , не створює для відповідача обов`язку діяти у відповідності до ст.87 цього Закону, тобто, запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції, іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі, оскільки позивача було призначено на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значенням для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 21 КЗпП України дає визначення поняття трудового договору.

Статтею 23 цього Кодексу передбачено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про відпустки» встановлено такі види соціальних відпусток як відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами та відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

При укладанні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, поверненням на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною).

На період перебування основного працівника у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку тощо за ним зберігається та посада, з якої він йшов у зазначену відпустку. Однак, на період відсутності цього працівника роботодавець може прийняти на роботу іншого працівника по строковому трудовому договору до виходу з відпустки основного працівника.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі його особистої заяви від 20.03.2018 був призначений в порядку переведення на посаду начальника відділу лісових ресурсів та охорони праці цього ж управління, на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною з 11.04.2018.

Отже, з позивачем було укладено строковий трудовий договір, часом закінчення якого за погодженням сторін є вихід на роботу основного працівника з відпустки по догляду за дитиною.

16.04.2018 ОСОБА_3 було подано на ім`я начальника Закарпатського обласного управління лісового і мисливського господарства заяву про припинення її відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та бажання приступити до виконання обов`язків з 02.05.2018.

Наказом заступника начальника Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства Кий В.В. № 23-к від 27.04.2018 начальника відділу лісових ресурсів та охорони праці Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства ОСОБА_3 було допущено до виконання посадових обов`язків з 02.05.2018 у зв`язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною до трьох років.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що строк, на який укладався строковий трудовий договір з позивачем, сплив у зв`язку з виходом на роботу основного працівника ОСОБА_3

Згідно п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ст.85 Закону України «Про державну службу», у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Пунктом другим частини першої статті 83 цього Закону передбачено, що державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).

Колегія суддів звертає увагу, що позивача було звільнено з посади відповідно до наказу №22-к від 25.04.2018 «Про звільнення», який долучено до матеріалів справи, на підставі п.2 ч.1 ст.83, ст.85 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби.

При цьому, слід зазначити, що положення п.10 ч.2 ст.42 КЗпП України стосовно переважного права на залишення на роботі, а також на працевлаштування, про яке зазначає представник позивача в апеляційній скарзі, можуть бути застосовані виключно у випадку скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємств, установ, організацій, а також при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників та не може бути застосовано у спірних правовідносинах, оскільки звільнення відбулось у зв`язку з виходом на службу тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, на посаду якого було призначено позивача на певний строк на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця.

Доводи представника позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права стосовно неналежного повідомлення позивача та його представника про час та місце розгляду справи, зокрема, про дату судового засідання, на якому було постановлене оскаржуване судове рішення, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ухвалою суду про поновлення провадження в адміністративній справі від 17.10.2018 було призначено справу до судового розгляду на 10 год 00 хв 31.10.2018 (а.с.122) та одночасно повідомлено сторін про прийняте рішення.

На аркуші справи 130 міститься повідомлення про отримання позивачем повідомлення про розгляд справи 31.01.2018, яке було виплачено 18.10.2018 та отримано ОСОБА_1 25.10.2018.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги покликання представника позивача на те, що судове засідання мало відбутися 02.11.2018, оскільки не підтверджено жодними доказами.

Крім того, в матеріалах справи на аркуші 76 міститься заява представника позивача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, в якій останній просить повідомляти його про подальший розгляд справи (дату та час) в телефонному режимі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дотримано вимог розділу 7 КАС України в частині належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, про що згадано вище.

Представник позивача ОСОБА_2 діяв від імені позивача на підставі довіреності (а.с.40), яка на час постановлення оскаржуваного судового рішення не була скасована, а тому повідомлення позивача належним чином про час та місце розгляду справи, свідчить про обізнаність його представника з датою проведення судового засідання.

Стосовно доводів представника позивача про перебування відповідача у відрядженні на час прийняття оспорюваного наказу та відсутністю підстав для вчинення спірної дії, колегія суддів зазначає, що такі спростовуються табелем обліку використання робочого часу Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства, згідно якого останній 25.04.2018 перебував на роботі та виконував свої посадові обов`язки.

Щодо покликання представника позивача на відсутність згоди профспілкового комітету, колегія суддів зазначає наступне.

Як видно з матеріалів справи, позивача було призначено в порядку переведення на тимчасово вакантну посаду начальника відділу лісових ресурсів та охорони праці з 11.04.2018.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про державну службу» та КЗпП України в частині, що ним не регулюються.

Згідно ст.34 Закону України «Про державну службу», призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України. Строкове призначення на посаду здійснюється, зокрема, як у спірному випадку, у разі заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби.

Відповідно до ст.85 цього Закону, у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Питання необхідності отримання згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник регулюється КЗпП України, частиною першою статті 43 якого передбачено, що розірвання трудового лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, можливе лише у разі звільнення з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу.

В інших випадках, зокрема, у разі звільнення з посади, яку заміщувала особа на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби, такої згоди законодавство України не вимагає.

Отже, в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають до задоволення.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами аргументи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм було надано належну правову оцінку.

Зокрема, суд з посланням на вимоги чинного законодавства дійшов обґрунтованих висновків щодо відсутності факту порушення прав позивача відповідачем через прийняття спірного наказу.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову (в межах його доводів).

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст.12, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року по справі №807/472/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. М. Шевчук
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 28.05.2019.