Справа № 280/1449/19
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

22 травня 2019 року о/об 13 год. 03 хв.Справа № 280/1449/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., за участю секретаря судового засідання Малої Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-Б, )

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії

за участі представників:

від позивача - Вельможко А.І.

(діє на підставі ордеру серія ЗП № 101155 від 29.03.2019 року)

від відповідача - Сіпака С.І.

(діє на підставі довіреності № 738/11 від 15.01.2019 року)

ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2019 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі - відповідач), відповідно до якого позивач просить суд:

- рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 27 березня 2019 року № 32/07 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії скасувати;

- зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" весь період його навчання в Університеті внутрішніх справ з 01 вересня 1994 року по 24 червня 1999 року включно як військову службу, у зв`язку із чим призначити та виплачувати йому пенсію відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" з 26 березня 2019 року.

Ухвалою судді від 04 квітня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а перше судове засідання призначено на 24 квітня 2019 року.

Ухвалою суду від 24 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а судове засідання призначено на 22 травня 2019 року.

Відповідно до статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) 22 травня 2018 року сторонам проголошено вступну та резолютивну частину рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Позовна заява обґрунтована тим, що враховуючи положення норм матеріального права та статус Університету внутрішніх справ, період навчання позивача в ньому з 01 вересня 1994 року по 24 червня 1999 року повинен бути зарахований позивачу до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії. Вказує, що враховуючи вислугу років, яку мав позивач на день звернення із заявою про призначення пенсії 26 березня 2019 року, він правомірно звернувся за її призначенням, а відповідач, відмовляючи у її призначенні, порушив норми статті 19 Конституції України.

В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя в судовому засіданні проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх.№16108 від 22 квітня 2019 року), відповідно до якого зазначено, що в період з 01 вересня 1994 року по 26 червня 1999 року навчався на денній формі навчання в Університеті внутрішніх справ за спеціальністю «Правознавство», що підтверджується дипломом серія НОМЕР_2 та додатком до диплому (копії додано позивачем). Таким чином, керуючись частиною 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» відповідач зарахував до вислуги років позивача половину строку навчання, а саме 2 роки 4 місяці 27 днів. Враховуючи наведене вище, рішення від 27 березня 2019 року № 32/07 є законним та скасуванню не підлягає.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

У березні 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою від 26 березня 2019 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697.

Розглянувши заяву позивача та надані документи, відповідачем винесено рішення від 27 березня 2019 року № 32/07 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1-3 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року, який набрав чинності 15 липня 2015 року (далі Закон України № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року), визначено засади пенсійного забезпечення працівників прокуратури, зокрема: прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років (частина перша).

Відповідно до частини 6 вказаної статті 86 Закону України № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мати науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Відповідно до положень частини 8 статті 86 Закону України № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Підпунктом 1 пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року визнано таким, що втратив чинність із набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (далі Закон № 1789-ХІІ), крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49. частини п`ятої статті 50. частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2. статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Відтак, частина 6 статті 50-1 вказаного Закону України № 1789-ХІІ не втратила чинність, та є чинною.

Так, частиною шостою статті 50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року визначено, щодо вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Виходячи з приписів частини 6 статті 86 Закону України № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року та частини 6 статті 50-1 Закону України № 1789-ХІІ до стажу роботи, що дає право на пенсію згідно зі статтею 86 Закону України № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року має зараховуватися зокрема, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року (в редакції чинній на час навчання) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 вищевказаного Закону визначено види військової служби, а саме; строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних, закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Частиною 1 статті 25 № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року було передбачено, що громадяни, які навчаються у військово-навчальних закладах, перебувають на військовій службі і не мають звань прапорщиків чи мічманів та офіцерського складу, є курсантами, а ті, що мають такі звання, - слухачами. Навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про створення єдиної системи військової освіти» за № 1410 від 15 грудня 1997 року затверджено перелік вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, до якого включено вищі навчальні заклади МВС, у тому числі Університет внутрішніх справ, в якому позивач проходив навчання у період з 01 вересня 1994 року по 24 червня 1999 року.

Окрім того, відповідно до частин 2 та 3 статті 18 Закону України «Про міліцію» за №565-ХІІ від 20 грудня 1990 року, в редакції яка діяла на час навчання позивача у навчальному закладі системи МВС України, особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти шкіл міліції, які перебувають на військовому обліку, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України. Навчання у школах Міністерства внутрішніх справ України після здобуття середньої освіти прирівнюється до проходження військової служби.

З огляду на вищевказані норми законодавства військова служба (навчання) в училищах (інститутах) МВС України курсантів (слухачів) є строковою військовою службою і зараховується до стажу за вислугу років.

Відтак, строк навчання позивача у вищому навчальному закладі - Університет внутрішніх справ, на посаді курсанта в період з 01 вересня 1994 року по 24 червня 1999 року має бути повністю зарахований до стажу роботи, що дає право на вислугу років, як прирівняний до строкової військової служби (4 роки 5 місяців 25 днів).

Згідно з положенням частини 1 статті 86 Закону України № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

Відповідно до копії диплому спеціаліста, позивач вступив до Університету внутрішніх справ в 1994 році та в 1999 році закінчив повний курс вказаного інституту за спеціальністю «Правознавство».

Відповідачем в Рішенні визнається, що період навчання Позивача складає 4 роки 9 місяців 24 дні з 01 вересня 1994 року по 24 червня 1999 року, проте зараховується до вислуги років лише половина з нього.

З огляду на вищевказані норми законодавства військова служба (навчання) в училищах (інститутах) МВС України курсантів (слухачів) є строковою військовою службою і зараховується до стажу за вислугу років. Більш того, згідно із записами №1-2 в трудовій книжці Позивача серії НОМЕР_3 , з 10 серпня 1994 року по 27 листопада 2001 року він служив в органах внутрішніх справ України безперервно сім років три місяці сімнадцять днів.

Таким чином, враховуючи положення зазначених норм матеріального права та статус Університету внутрішніх справ, період навчання позивача в ньому з 01 вересня 1994 року по 24 червня 1999 року повинен бути зарахований позивачу до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії.

Отже, враховуючи вислугу років, яку мав позивач на день звернення із заявою про призначення пенсії 26 березня 2019 року, він правомірно звернувся за її призначенням.

Таким чином суд вважає що відмова Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 27 березня 2019 року № 32/07 у призначенні ОСОБА_1 пенсії є протиправною, а відтак необхідно зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" весь період його навчання в Університеті внутрішніх справ з 01 вересня 1994 року по 24 червня 1999 року включно як військову службу, у зв`язку із чим призначити та виплачувати йому пенсію відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" з 26 березня 2019 року.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суб`єктом владних повноважень у справі було Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, то з бюджетних асигнувань цього органу повинні бути присуджені позивачу судові витрати, документально підтверджені у сумі 768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 132, 139, 143, 241, 243-246, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-Б, ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 27 березня 2019 року № 32/07 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" весь період його навчання в Університеті внутрішніх справ з 01 вересня 1994 року по 24 червня 1999 року включно як військову службу, у зв`язку із чим призначити та виплачувати йому пенсію відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" з 26 березня 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-Б, ) судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 768 грн. 40 коп.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 28 травня 2019 року.

Суддя Д.В. Татаринов