Справа № 160/9504/18
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2019 року Справа № 160/9504/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптімус Конекшн» про застосування арешту рахунків платника податків,
Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі ГУ ДФС у Дніпропетровській області, позивач) звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про застосування арешту коштів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптімус Конекшн» (далі ТОВ «Оптімус Конекшн», відповідач) на розрахункових рахунках у банках, що його обслуговують.
20.12.2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Представник відповідача надав до суду відзив на позов, у якому заперечував проти позову та просив суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що у зв`язку з порушенням контролюючим органом п. 77.4 ст. 77 та п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України, відповідачем не допущено до перевірки перевіряючих осіб, про що було складено акти від 12.12.2018 року. Також, позивач зазначив, що накази №7092-п, №7093-п від 11.12.2018 року, якими призначено проведення перевірки, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Таким чином, позовні вимоги про накладення арешту на рахунки відповідача є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області були прийняті накази №7092-п та №7093-п від 11.12.2018р. про проведення фактичної перевірки ТОВ «Оптімус Конекшн» з питань дотримання законодавства у сфері виробництва і обігу підакцизних товарів, пального тривалістю не більше 10 діб.
11.12.2018р. та 12.12.2018р. посадовою особою позивача було здійснено вихід за місцезнаходженням відповідача з метою проведення перевірки, проте, відповідачем не було допущено посадову особу позивача до проведення перевірки.
За фактом недопущення відповідачем посадової особи позивача до проведення перевірки були складені відповідні від 12.12.2018р., які отримано директором відповідача особисто під підпис.
Позивач звернувся з адміністративним позовом та просить застосувати арешт коштів на рахунках відповідача у відповідності до вимог п.94.6 ст.94 ПК України та розділу 7 Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків.
Підставами для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків є універсальними та визначені статтею 94 Податкового кодексу України.
У відповідності до статті 94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обовязків, визначених законом.
Відповідно до підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.
Арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду п.п. 94.6.2 п.94.6 ст.94 ПК України.
Тобто, на законодавчому рівні, положеннями норм податкового законодавства розрізнені правові поняття щодо арешту майна та арешту на кошти, що знаходяться в банківських установах платника податків.
При цьому, незважаючи на те, що кошти є також складовою майна платника податків, що складає загальний об`єкт, в той же час має свої особливості та різницю виникнення підстав для вчинення відповідних дій, пов`язаних із встановленням певного виду обмеження щодо такого майна (коштів), у вигляді арешту, а також можливим порядком його застосування. Обидва види арешту, розрізняються процедурою застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів). У зв`язку з цим, має місце різна правова природа виникнення та регулювання цих предметів, які не можна вважати тотожними в межах спірних правовідносинах.
Частиною 4 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Відповідно до п.п. 20.1.33 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.
Також і відповідно до п.3 розділу VІІ наказу Міністерства Фінансів України від 14.07.2017р. №632, який набрав чинності з 15.09.2017р., для застосування арешту коштів на рахунку платника податків контролюючий орган подає до суду позовну заяву в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, у день прийняття рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків.
Аналіз вказаних норм податкового законодавства свідчить про те, що податковим законодавством України встановлено одночасно як право податкового органу на звернення до суду з вимогою про накладення арешту на кошти платника податків, так і підстави для реалізації цього повноваження, а саме: 1) відсутність майна, за рахунок якого може бути погашений податковий борг; 2) недостатність такого майна для погашення суми податкового боргу через те, що балансова вартість цього майна менша за відповідну суму податкового боргу; 3) майно не може бути джерелом погашення податкового боргу у відповідній сумі.
При цьому, для застосування арешту коштів на рахунку платника податків контролюючий орган подає до суду позовну заяву в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, у день прийняття рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків.
З огляду на правовий зміст та аналіз наведених норм матеріального права у їх взаємному звязку, суд приходить до висновку, що законодавством чітко встановлена не тільки процесуальна можливість на звернення до суду із законодавчо визначеним предметом позову, що складає суть вимог, але ж і за наявністю підстав (умов) за яких існує правова можливість для застосування таких вимог.
В даному випадку такими правовими підставами (умовами) є саме, або наявність податкового боргу, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.
В той же час, для звернення з позовними вимогами щодо накладення арешту на кошти, що знаходяться в банку, платника податків з підстав не допуску перевіряючих до перевірки, не є правовою підставою, визначеною положеннями податкового законодавства, для накладання арешту на кошти, які перебувають на рахунках твариства, відкритих в банківських установах.
Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Разом з тим, зі змісту позову та із доданих документів судом встановлено, що позивач просить застосувати арешт коштів на рахунках товариства з підстав недопуску відповідачем посадових осіб позивача до перевірки, що не є правовою підставою згідно податкового законодавства, для застосування арешту коштів, виходячи з вимог п.п. 94.6.2 п. 94.6 ст.94, п.20.1.33 п.20.1 ст.20 ПК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду, яка повинна бути застосована адміністративним судом згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Окрім того, слід зазначити, що адміністративний арешт майна врегульовано ст. 94 Податкового кодексу України, за п. 94.1 якої це є винятковий спосіб забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом. Відмова платника податків від проведення перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу є окремою підставою застосування адміністративного арешту майна, про що зазначено у п.п. 94.2.3 п. 94.2 цієї статті. За положеннями пункту 94.5 арешт майна може бути повним або умовним.
Арешт коштів на рахунках платника податків є спеціальною складовою загального арешту майна та є можливим лише у разі існування арешту майна, застосованого відповідно до положень пунктів 94.2, 94.5 статті 94 ПК України. Непідтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків у судовому порядку унеможливлює право податкового органу на звернення до суду з позовом про застосування арешту коштів на рахунках відповідача.
Положення підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 ПК України застосовуються виключно у сукупності з нормами цієї статті.
Представником позивача не було надано суду доказів прийняття податковим органом рішення про застосування арешту майна відповідача та доказів , які б свідчили про перевірку його обґрунтованості протягом 96 годин судом у відповідності до вимог п.94.10ст.94 ПК України.
За викладених обставин, дані позовні вимоги позивача про застосування арешту коштів на рахунках відповідача не можуть бути задоволенні адміністративним судом.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, частина 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладає обовязок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Представником позивача у ході судового розгляду справи не було надано суду доказів на підтвердження підстав для звернення контролюючого органу із даною позовною заявою про застосування арешту коштів відповідача, що передбачені п.п. 20.1.33 п.20.1ст.20 ПК України та виходячи із вищенаведеної правової позиції Верховного Суду.
Також і не можуть бути взяті до уваги твердження позивача про те, що звернення до суду з даним позовом про застосування арешту коштів ТОВ «Оптімус Конекшн» відбулося у день прийняття рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків відповідно до п.3 розділу VІІ наказу Міністерства Фінансів України від 14.07.2017р. №632, оскільки таких доказів позивачем суду надано не було.
Відтак, з урахуванням того, що позивачем не доведено наявності підстав для звернення до адміністративного суду з даним позовом та не надано доказів на підтвердження дотримання вимог процедури такого звернення, встановленої нормами податкового законодавства, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у задоволенні позову позивачеві слід відмовити.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.139, 241-246, 250, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
В задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптімус Конекшн» про застосування арешту рахунків платника податків відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова