Справа № 640/5974/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 травня 2019 року № 640/5974/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Приватного виконавця виконавчого органу м. Києва

Телявського Анатолія Миколайовича

про визнання протиправними дій, скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києві з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого органу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у винесенні постанови про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 600 886,45 грн в рамках виконавчого провадження №57790779;

- скасувати постанову від 18 березня 2019 року ВП №57790779.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у виконавчому провадженні №57790779 фактично було стягнуто з позивача 32 591,18 грн та стягнуто основну винагороду в розмірі 32 259,12 грн, а тому, на думку позивача, підстав для стягнення відповідачем основаної винагороди в розмірі 600 886,45 немає.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 16 травня 2019 року.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог зазначивши те, що постанова про стягнення з боржника основної винагороди винесена приватним виконавцем правомірно, законно та на підставі норм чинного законодавства України, сума основної винагороди стягнутої з боржника, визначена правильно.

Суд у судовому засіданні 16 травня 2019 року на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебувало виконавче провадження №43902901 за заявою стягувача ПАТ «Універсал Банк» (стягувач) до ОСОБА_1 (боржник) на підставі виконавчого листа від 11 вересня 2013 року №2-147/12, виданого Голосіївським районним судом міста Києва.

21 листопада 2018 року державним виконавцем на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа (виконавчий лист від 11 вересня 2013 року №2-147/12, виданий Голосіївським районним судом міста Києва) стягувачу та припинення чинності арешту майна боржника згідно постанови від 09 липня 2014 року №43902901. Також, роз`яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання у строк до 15 листопада 2021 року.

26 листопада 2018 року ПАТ «Універсал Банк» звернувся до приватного виконавця Телявського А.М. із заявою про примусове виконання рішення, в якій викладено прохання прийняти до виконання виконавчий лист Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року №2-147/12.

27 листопада 2018 року приватним виконавцем на підставі виконавчого листа 11 вересня 2013 року №2-147/12 виданого Голосіївським районним судом міста Києва, відкрито виконавче провадження №57790779 щодо стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість в сумі 751 785,86 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 6 008 864,52 грн.

28 листопада 2018 року приватним виконавцем була винесена постанова ВП №57790779 про арешт майна боржника.

22 грудня 2018 року приватним виконавцем була винесена постанова ВП №57790779 про арешт коштів боржника.

28 грудня 2018 року (вх. Від 08 січня 2019 року) ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця із листом, в якому просив повідомити реквізити для перерахунку коштів на погашення заборгованості в рамках виконавчого провадження №57790779. Також, у вказаному листі боржник повідомив про намір погашення заборгованості за виконавчим листом від 11 вересня 2013 року №2-147/12 поступово.

09 січня 2019 року відповідачем винесено виклик приватного виконавця, яким зобов`язано позивача з`явитись до виконавця 16 січня 2019 року та одночасно зобов`язано надати пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документу та повідомити про заходи, що вживаються з метою його виконання.

15 січня 2019 року (вх. Від 22 січня 2019 року №с-89/19) позивачем надано відповідь на вказану вимогу, в якій ОСОБА_1 повторно просить надати реквізити для перерахунку коштів.

Приватним виконавцем винесені платіжні вимоги від 19 лютого 2019 року №57790779 на ім`я позивача, проте докази отримання вказаних платіжних вимог позивачем відсутні в матеріалах справи.

11 березня 2019 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (стягувач) звернулося до приватного виконавця із заявою про повернення виконавчого документ.

18 березня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову №57790779 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, якою постановлено стягнути з позивача витрати на проведення виконавчих дій у сумі 2 090,04 грн.

Постановою приватного виконавця від 18 березня 2019 року №57790779 про стягнення з боржника основної винагороди постановлено стягнути з позивача основну винагороду у сумі 600 886,45 грн.

Також, 18 березня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову №57790779 про повернення виконавчого документа, якою на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист №2-147/12 виданий Голосіївським районним судом м. Києва та авансовий внесок у розмірі 37 230,00 грн повернуто стягувачу. Припинено чинність арешту майна боржника та припинено чинність арешту коштів боржника.

Вважаючи постанову приватного виконавця виконавчого органу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича від 18 березня 2019 року №57790779 про стягнення з боржника основної винагороди протиправною та такою, що порушує його права, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі по тексту - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404 встановлено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно частини першої статті 5 Закону №1404, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частин 1- 6 статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі по тексту Закон №1403) за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання статей 13 та 31 Закону №1403 постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 (далі по тексту Порядок №643) затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 19 Порядку, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Таким чином, з огляду на положення вищезазначених норм можна зробити висновок, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 Закону №1403 та пункту 19 Порядку, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2019 року відповідачем винесена постанова №57790779 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, фактичне стягнення з ОСОБА_1 усієї суми заборгованості за виконавчим документом, тобто примусове виконання виконавчого документу в повному обсязі, - не відбулось, що не заперечується сторонами.

Враховуючи наведене, суд вважає, що за відсутності фактичного стягнення з боржника в примусовому порядку суми заборгованості, відсутні правові підстави для стягнення відповідачем з позивача основної винагороди в сумі 600 886,45 грн.

Разом з тим, з постанови приватного виконавця від 18 березня 2019 року №57790779 про повернення виконавчого документа стягувачу вбачається, що «При примусовому виконанні на користь стягувача стягнуто частину боргу у розмірі 32 591,18 грн. Основна винагорода стягнута у розмірі 3 259,12 грн. Витрат виконавчого провадження стягнуто в повному обсязі».

Наявними в матеріалах справи розпорядженнями від 18 березня 2019 року №57790779 підтверджується, що з боржника стягнуто витрати виконавчого провадження у розмірі 2 087, 04 грн, задоволено вимоги стягувача шляхом перерахування стягнутої суми у розмірі 32 591,18 грн та стягнуто основну винагороду приватного виконавця 3 259,12 грн.

З наведено вбачається, що приватним виконавцем фактично стягнуто з боржника в примусовому порядку суму заборгованості 32 591,18 грн та відповідно стягнуто з боржника основну винагороду приватного виконавця в розмірі 10% від вказаної суми, що складає 3 259,12 грн.

Матеріали справи свідчать, що виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа від 11 вересня 2013 року №2-147/12 виданого Голосіївським районним судом міста Києва відкрито 27 листопада 2018 року, в той час як постанова про стягнення з боржника основної винагородити у сумі 600 886,45 грн винесена 18 березня 2019 року разом з постановою про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій приватним виконавцем зазначено про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 3 259,12 грн (32 591,18 х 10%).

Тобто на момент винесення спірної постанови, відповідачем вже стягнуто з боржника основну винагороду у розмірі 10% відсотків від фактично стягнутої суми за виконавчим листом.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, суд вважає, що відповідач протиправно, з порушенням вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини виніс постанову від 18 березня 2019 року №57790779 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 600 886,45 грн.

Оскільки судом встановлено протиправність дій відповідача щодо винесення постанови від 18 березня 2019 року №57790779 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 600 886,45 грн, відповідно вказана постанова підлягає скасуванню.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних дій щодо винесення постанови від 18 березня 2019 року №57790779 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 600 886,45 грн з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого органу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, які полягають у винесенні постанови від 18 березня 2019 року про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 600 886,45 грн в рамках виконавчого провадження №57790779.

3. Скасувати постанову приватного виконавця виконавчого органу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича від 18 березня 2019 року ВП №57790779.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з приватного виконавця виконавчого органу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за сплату судового збору в загальному розмірі 6 777,26 грн (шість тисяч сімсот сімдесят сім гривень 26 копійок).

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 287, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова