Справа № 820/2788/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 р. Справа № 820/2788/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Бідонько А.В.) від 11.12.2018 року (повний текст рішення складено 19.12.2018 р.) по справі № 820/2788/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 16.01.2018 р. № , № , № , № , №, №, №, № ; визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 16.01.2018 р. №Ф-; визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.01.2018 р. № ГУ ДФС у Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що приймаючи спірні рішення контролюючий орган дійшов до неправомірного висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області №№, №, № від 16.01.2018 року.

Скасовано вимогу ГУ ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 16.01.2018 року.

Скасовано рішення ГУ ДФС у Харківській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 16.01.2018 року.

Стягнуто на користь позивача судовий збір у сумі 8710,29 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову. В іншій частині рішення суду просив залишити без змін.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що позивачем до перевірки не надані первинні документи (товарно-транспортні накладні, подорожні листи, чеки, розрахунки норм списання палива, тощо), які б підтверджували кількість використаного протягом перевіряємого періоду пальною та суму яка віднесена до складу витрат на придбання пального. У зв`язку з відсутністю первинних документів, оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, у платника податків не виникає права на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат. На підставі викладеного, встановлені під час перевірки висновки про завищення платником витрат на вартість придбаних паливно-мастильних матеріалів є обґрунтованими та такими, що призвели до заниження податку на доходи з фізичних осіб, військового збору, єдиного соціального внеску та податку на додану вартість.

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що співробітниками ГУ ДФС у Харківській області проведено планову документальну виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, за наслідками якої складено Акт № 25448/20-40-13-15-07/ від 22.12.2017 року.

Під час перевірки податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, зокрема:

- пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 177.2 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), у результаті занижено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення діяльності за період, що перевірявся, всього у сумі 250733,94 грн., у тому числі 2014р. - 43813,94 грн, 2015р. - 107466,21 грн., 2016р. - 99453,79 грн.;

- пп. 1) п.1. ст.4, пп.1) п.2. ст.6, пп.2) п. 1. ст.7, ч. 5 ст.8 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" із змінами та доповненнями, у результаті чого визначено суму єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування на загальну суму 268468,3 грн., в т.ч. за 2014 рік - 86219,78 грн., за 2015 рік на суму 89995,17 грн., за 2016 рік на суму 92253,35 грн.;

- п. 16-1 розділу XX ПК України, встановлено заниження військового збору у сумі - 16859,19 грн., в т.ч. за 2015р. в сумі -8571,44грн. та за 2016р. в сумі -8187,75 грн.;

- пп. 198.6 ст. 198, п. 198.5 ст. 198 ПК України, а саме заниження податку на додану вартість, яка сплачується до бюджету на загальну суму 216095 грн., в т.ч. за січень 2015року на суму 4349 грн., за лютий 2015 року - 2356 грн., березень 2015р. -4584 грн., квітень 2015 року - 10679 грн., травень 2015 року - 2932 грн., грудень 2015 року - 75226 грн., лютий 2016 року - 1050 грн., березень 2016 року - 2360 грн., жовтень 2016 року - 1644 грн., грудень 2016 року - 110915 грн.;

- п.51.1 ст.51 п. 176.2 "б" ст. 176 ПК України, а саме - особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування, ненадання звіту 1 ДФ за 2014 - 2016 роки;

- п.44.1, п. 44.3, п.44.6 ст.44, п.85.2 ст.85 ПК України, не забезпечив надання документів, що підтверджують дані податкових декларацій (розрахунків) та іншої звітності, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів;

- п. 177.10 ст.177 ПК України, а саме - неведення книги обліку доходів та витрат;

- пп.4) п.2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнодержавне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-УІ зі змінами та доповненнями від 04.07.2013 №406-VII, а саме Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску таблиця 1 додатка 5 за 2014 рік (по строку надання до 10.02.2015 року) і Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску таблиця 1 додатка 5 за 2015 рік (по строку надання 10.02.2016 року);

- п.203.1. ст. 203 ПК України, податкова декларація з ПДВ за період з 01.05.2015 по 31.05.2015р. по строку 22.06.2015 надано до ДПІ 13.08.2015, за період з 01.07.2016 по 31.07.2016р. по строку 20.07.2016 надано до ДПІ 21.07.2016, чим порушено п.203.1. ст. 203 Податкового кодексу України;

- п.201.10 ст.201 ПК України, в частині несвоєчасної реєстрації податкових накладних;

- п.57.3 ст.57 ПК України, в частині несвоєчасної сплати узгодженої суми податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від провадження діяльності за 2014 -2016 роки;

- п.57.3 ст.57 ПК України, в частині несвоєчасної сплати військового збору за 2015р. до бюджету у строки, встановлені законом.

На підставі висновків викладених в акті перевірки, відповідачем 16.01.2018 року винесено податкові повідомлення-рішення:

- № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи з фізичних осіб у загальному розмірі 313417,43 грн.;

- № про визначення грошових зобов`язань з військового збору у загальному розмірі 21 073,99грн.;

- № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 270 118,75 грн.;

- № про застосування штрафних санкцій у сумі 510,00 грн.;

- № про застосування штрафних санкцій у сумі 510,00 грн.;

- № про застосування штрафних санкцій у сумі 340,00 грн.;

- № про застосування штрафних санкцій з ПДВ у сумі 993,34 грн.;

- № про застосування штрафних санкцій з податку на доходи з фізичних осіб у сумі 745,01 грн..

Також, 16.01.2018 року податковим органом винесено вимогу № про сплату боргу (недоїмки) у загальному розмірі 268468,30 грн. та прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником податків своєчасно не нарахованого єдиного внеску у загальному розмірі 40 157,31 грн.

Не погодившись із правомірністю вказаних рішень, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що витрати позивача на придбання палива є документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними із господарською діяльністю з надання транспортних послуг. З огляду на наведене, позивач правомірно визначив свій чистий оподатковуваний дохід за 2014-2016 роки з врахуванням п. 177.2 ст. 177 ПК України. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про неправомірність встановлених за наслідком перевірки висновків про заниження позивачем у перевіряємий період суми податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення діяльності; єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування; військового збору; податку на додану вартість та як наслідок, незаконність податкових повідомлень-рішень №№, №, № від 16.01.2018 року, вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 16.01.2018 року та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 16.01.2018 року.

В частині позовних вимог щодо скасування податкових повідомлень-рішень №, № , № , , від 16.01.2018 року суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, підставами для донарахування податковим органом спірних сум грошових зобов`язань стало порушення позивачем порядку формування складу валових витрат у 2014-2016 роках.

Так, контролюючим органом при перевірці правильності визначення витрат безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу встановлено, що до складу витрат позивачем включено витрати пов`язані з закупівлею товарно-матеріальних цінностей, витрати на оплату оренди, зв`язку та реклами, транспортні послуги, комісія банку, зняття готівки тощо.

Перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку Ф-4 до податкової декларації за 2015 р. та відображених у додатку Ф2 до податкової декларації за 2016 р. встановлено порушення п. 177.4 ст. 177 ПК України в частині правильності та достовірності віднесення до складу витрат на придбання дизельного палива для використання у здійсненні перевезень товару на власних та орендованих транспортних засобах з дотриманням встановлених норм списання, зокрема, перевіряючими здійснено вирахування вартості палива, яке було використане позивачем за період 2014-2016 рр. та здійснено розрахунок вартості документально підтверджених витрат. У результаті чого встановлено розбіжність між даними податкових декларацій та даними перевірки.

Перевіряючи правомірність вказаних висновків податкового органу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ст. 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність здійснюється у загальній економічній сфері, а тому має суто економічні властивості, що неможливо без вартісної оцінки і взаємооцінки, еквівалентності обміну, відповідних обчислень і розрахунків. Тому така ознака результатів господарської діяльності, як цінова визначеність, наявна в абсолютній більшості випадків, хоча в некомерційній господарській діяльності можливе безкоштовне надання результатів останньої.

Під час розгляду справи встановлено, що у період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року позивач здійснював діяльність на загальній системі оподаткування, вид діяльності: надання послуг з перевезення та доставка ТМЦ на адресу замовника. Транспортування ТМЦ та послуги перевезення здійснювалися на орендованому та власному транспорті.

У спірний період до складу валових витрат безпосередньо пов`язаних з отриманням доходу позивачем віднесено витрати на паливно-мастильні матеріали.

Під час судового розгляду справи позивач вказував, що придбане пальне використано за цільовим призначенням у власній господарській діяльності, а саме - для надання послуг з перевезення вантажів згідно укладених договорів з "Сандора", ТОВ "Инвест-Керамика", ТОВ "Плата Плюс", ТОВ "Галиція Трейд", ТОВ "Юкон Союз", ТОВ "ЛТЄК Транс", ТОВ "Домус Фрикус", ТОВ "Схід-Єкспорт", ПП "Торговий Дім Золота Миля", ПП "Харполімер", ТОВ "Инвест-Керамика", ПП "Синтез", з-д Покрівельних Матеріалів "Аквоізол", УДППЗ "Укрпочта", ТОВ "Интердисп ЛКБ", ТОВ "Еклесія Плюс", ПП "Золота Миля", ТОВ "Інтегрітас", ТОВ "Український Папір", ФОП ОСОБА_3 , ТОВ ТПК "Літмашімпекс", ТОВ "Ісолар-Холод", ТОВ "Домус Фрігус", ТОВ "Нормоізол", ДП "Капарол Україна", ТОВ "Олімп", ТОВ УПЕК "Трейдинг", ТОВ КПД, ТОВ "Соликом Ресурс ЛТД", ТОВ "Партнер-ТО", ТОВ "Металон", ТОВ "Метаон", ТОВ НВФ "Ротормаш", ТОВ "Каріон-С", ТОВ "Глория", ТОВ "Атлантіс", ТОВ "Тритон-Санехпласт", ТОВ "Салига", ТОВ "Юністреп", ТОВ "Профнастил", ПВКП "Базис", ТОВ ЮД-ПАК Харків, ПП "Метиз 94", ТОВ "Імпласт", ТОВ "ЮЛ-ПАК Харків", ПП "Сантек 77",ТОВ "Полі-Імперкс", ТОВ "Юністреп", ТОВ "Зеніт-Імекс", ПП ТД "Золота миля", ФОП ОСОБА_4, ТОВ "Фібратех" (т. 3, а.с. 17-54).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону України №996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов`язкові реквізити, визначені ч. 2 ст. 9 Закону України №996-XIV, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704 (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

На підтвердження виконання договірних відносин позивачем до матеріалів справи надано товарно-транспортні накладні: №№ СА-ХА/МЛА-008700, СА-ХА/МЛА-008737, СА-ХА/МЛА-008848, СА-ХА/МЛА-008395, СА-ХА/МЛА-008432, СА-ХА/МЛА-008550, СА-ХА/МЛА-008671, СА-ХА/МЛА-008619, СА-ХА/МЛА-008511, СА-ХА/МЛА-008891, СА-ХА/МЛА-008938, СА-ХА/МЛА-008972, СА- ХА / МЛА -009088 , СА -ХА/МЛА-009128, СА-ХА/МЛА-009166, СА-ХА/МЛА-009210, СА-ХА/МЛА-009310, 76, 92, 812001, 1251, 80914, СА-ХА/МЛА-010781, СА-ХА/МЛА-010834, СА-ХА/МЛА-010786, СА-ХА/МЛА-010663, СА-ХА/МЛА-010592, СА-ХА/МЛА-010595, СА-ХА/МЛА-010563, СА-ХА/МЛА-010564, СА-ХА/МЛА-010518, СА-ХА/МЛА-010443, Р0312/1, СА-ХА/МЛА-010904, СА-ХА/МЛА-010977, СА-ХА/МЛА-011056, СА-ХА/МЛА-011172, 32, СА-ХА/МЛА-011725, СА- ХА /МЛА -011536 , СА -ХА/МЛА-011397, СА-ХА/МЛА-011355, СА-ХА/МЛА-011381, СА-ХА/МЛА-010630, СА-ХА/МЛА-010606, СА-ХА/МЛА-010483, СА-ХА/МЛА-010791, СА-ХА/МЛА-010742, СА-ХА/МЛА-010597, СА-ХА/МЛА-010434, СА-ХА/МЛА-010485, СА- ХА / МЛА -010532 , СА -ХА/МЛА-010773, СА-ХА/МЛА-010694, СА-ХА/МЛА-010658, СА-ХА/МЛА-002125, СА-ХА/МЛА-002173, СА-ХА/МЛА-002210, СА-ХА/МЛА-002249, СА-ХА/МЛА-002295, СА-ХА/МЛА-002248, СА-ХА/МЛА-002209, СА-ХА/МЛА-002170, СА- ХА / МЛА -002023 , СА -ХА/МЛА-001252, СА-ХА/МЛА-001219, СА-ХА/МЛА-001105, СА-ХА/МЛА-001064, СА-ХА/МЛА-001046, СА-ХА/МЛА-001013, СА-ХА/МЛА-001368,СА-ХА/МЛА-001328, СА-ХА/МЛА-001797, СА-ХА/МЛА-001749, СА-ХА/МЛА-001714, СА- ХА / МЛА -001675 , СА -ХА/МЛА-001548, СА-ХА/МЛА-001713, СА-ХА/МЛА-001672, СА-ХА/МЛА-001796, СА-ХА/МЛА-002755, СА-ХА/МЛА-002553, СА-ХА/МЛА-0025313, СА-ХА/МЛА-002473, СА-ХА/МЛА-002442, СА-ХА/МЛА-011608, СА-ХА/МЛА-001977, СА- ХА / МЛА -002060 , СА -ХА/МЛА-002018, СА-ХА/МЛА-002980, СА-ХА/МЛА-001980, СА-ХА/МЛА-001939, СА-ХА/МЛА-001900, СА-ХА/МЛА-002063, Р731, 170314, СА-ХА/МЛА -002123 , 68, РН-304, бн, 61014, 07 10 14/1, 3007/6, Р707-3, Р1790, Т-106, 08 07, 17, Р1906, 68, 13, СА-ХА/МЛА-008897, СА-ХА/МЛА-008973, СА-ХА/МЛА-009086, СА-ХА/МЛА-009130, СА-ХА/МЛА-009194, СА-ХА/МЛА-009300, СА-ХА/МЛА-009350, СА-ХА/МЛА-008431, СА-ХА/МЛА-008467, СА-ХА/МЛА-008548, СА- ХА / МЛА -008666 , СА -ХА/МЛА-008744, СА-ХА/МЛА-008779, СА-ХА/МЛА -008701 , 4, Р 2100/01, РХФК18 79, 1371, 83691, Р1255, 2008/2, Р180817, Р3830, Р3831, СА-ХА/МЛА-000900, СА-ХА/МЛА-000614, СА-ХА/МЛА-000651, СА-ХА/МЛА-000850, СА-ХА/МЛА-000778, СА-ХА/МЛА-000736, СА- ХА / МЛА -000688 , СА -ХА/МЛА-001012, СА-ХА/МЛА-001011, СА-ХА/МЛА-000971, СА-ХА/МЛА-000980, СА-ХА/МЛА-000974, СА-ХА/МЛА-000769, СА-ХА/МЛА-000528, СА-ХА/МЛА-000494, СА-ХА/МЛА-000055, СА-ХА/МЛА-000151, СА-ХА/МЛА-000255, СА- ХА / МЛА -000300 , СА -ХА/МЛА-000363, СА-ХА/МЛА-005566, СА-ХА/МЛА-005448, СА-ХА/МЛА-005531, СА-ХА/МЛА-005322, СА-ХА/МЛА-005204, СА-ХА/МЛА-005288, СА-ХА/МЛА-005237, СА-ХА/МЛА-006701, СА-ХА/МЛА-006506, СА-ХА/МЛА-006477, СА- ХА / МЛА -006424 , СА -ХА/МЛА-006385, СА-ХА/МЛА-006265, СА-ХА/МЛА-006593, СА-ХА/МЛА-005997, СА-ХА/МЛА-006043, СА-ХА/МЛА-006257, СА-ХА/МЛА-006228, СА-ХА/МЛА-006180, СА-ХА/МЛА-006338, СА-ХА/МЛА-006379, СА-ХА/МЛА-006465, СА- ХА / МЛА -006509 , СА -ХА/МЛА-006592, СА-ХА/МЛА-006633, СА-ХА/МЛА-006156, СА-ХА/МЛА-006632, СА-ХА/МЛА-006378, СА-ХА/МЛА-006639, СА-ХА/МЛА-003597, СА-ХА/МЛА-003715, СА-ХА/МЛА-003639, СА-ХА/МЛА-003598, СА-ХА/МЛА-003734, СА- ХА / МЛА -004013 , СА -ХА/МЛА-003864, СА-ХА/МЛА-003945, СА-ХА/МЛА-003824, СА-ХА/МЛА-003998, СА-ХА/МЛА-003950, СА-ХА/МЛА-004032, СА-ХА/МЛА-003562, СА-ХА/МЛА-004186, СА-ХА/МЛА-004231, СА-ХА/МЛА-004308, СА-ХА/МЛА-004494, СА- ХА / МЛА -004594 , СА -ХА/МЛА-004546, СА-ХА/МЛА-003977, СА - ХА / МЛА -003274 , СА-ХА/МЛА -003220, СА-ХА/МЛА-003511, 0423/7, СА-ХА/МЛА-002528, СА-ХА/МЛА-002647, СА- ХА / МЛА -002764 , СА -ХА/МЛА-002812, СА-ХА/МЛА-002846, СА-ХА/МЛА-002931, СА-ХА/МЛА-002803, СА-ХА/МЛА-001138, СА-ХА/МЛА-001174, СА-ХА/МЛА-001681, СА-ХА/МЛА-001930, СА-ХА/МЛА-001886, СА-ХА/МЛА-001841, СА-ХА/МЛА-001795, СА- ХА / МЛА -001681 , СА -ХА/МЛА-001601, СА-ХА/МЛА-000050 , СА-ХА/МЛА-000150, СА-ХА/МЛА-000252, СА-ХА/МЛА-000364, СА-ХА/МЛА-000413, СА-ХА/МЛА-000455, СА-ХА/МЛА-000235, СА-ХА/МЛА-000395, СА-ХА/МЛА-000443, 21/01-01, Р46, Р38, 754, Р22605, Р22603, Р52, СА-ХА/МЛА-004546, СА-ХА/МЛА-004221, СА-ХА/МЛА-004499, СА-ХА/МЛА-004540, СА-ХА/МЛА-004086, СА-ХА/МЛА-005083, СА-ХА/МЛА-005026, СА-ХА/МЛА-004982, СА-ХА/МЛА-004902, СА- ХА / МЛА -004952 , СА -ХА/МЛА-004823, СА-ХА/МЛА-004789, СА-ХА/МЛА-004744, СА-ХА/МЛА-004712, СА-ХА/МЛА-005079, СА-ХА/МЛА-005029, СА-ХА/МЛА-004984, СА-ХА/МЛА-004941, СА-ХА/МЛА-004908, СА-ХА/МЛА -004821 , 26553 , 191216 , Р1448 , Р896 , 01АТДН01577, 1008716 , Р412, 15 -5-3, Р32602, 12 / 09, бн, 28/10-1, 1286, 25/07/14, 06/05, 13/05, 23-04-20, 12/08, 1912, Р579, СА-ХА/МЛА-000249, СА-ХА/МЛА-000210, СА-ХА/МЛА-000157, СА-ХА/МЛА-000090, СА-ХА/МЛА-000404, СА- ХА / МЛА -000364 , СА -ХА/МЛА-000289, СА-ХА/МЛА-000253, СА-ХА/МЛА-000214, СА-ХА/МЛА-000158, СА-ХА/МЛА-000039, СА-ХА/МЛА-000503, СА-ХА/МЛА-000573, СА-ХА/МЛА-000609, СА-ХА/МЛА-000467, СА-ХА/МЛА-000642, СА-ХА/МЛА-000684, СА-ХА/МЛА-000506, СА-ХА/МЛА-000469, СА-ХА/МЛА -000434 , бн, 72, 1912, 2212, 13 / 11, 25/11, Р11802, Р121901, 1341, 1342, 1015, 58, Р91805, Р41005, Р51501, Р42401 , Р21201 , Р32601 , Р21907 , Р32502 , Р11407 , 97, Р4641, Р464-7, 214, Р38, ТОВ427, Р72507, 26/09/16-4 (т. 6, а.с. 24-215, т. 7, а.с. 2-177).

Надання позивачем послуг з перевезення також підтверджується належним чином оформленими актами виконаних робіт.

На підтвердження понесених витрат позивачем складено акти списання палива та надано під час розгляду справи у суді першої інстанції копію наказу № 3 від 02.01.2014 року "Про використання паливно-мастильних матеріалів для автомобілів, копії касових чеків на придбання паливно-мастильних матеріалів за 2014-2016 року. (т. 3, а.с. 3, 4-15, т. 3, а.с.17-54, т. 4, а.с. 61-250, т. 5, а.с. 1-250, т. 6, а.с. 1-23).

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.187.1 ст.187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Згідно п.198.6 ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України, витрати це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з пп."а" п.176.1 ст.176 Податкового кодексу України, платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Відповідно до п.177.1 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 177.2 статті 177 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пп. 174.4.1 п.177.4 ст.177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати (пп. 177.4.5 п.177.4 ст. 177 ПК України).

Таким чином, за приписами ПК України підставами для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Порядок справляння військового збору визначено п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, згідно положень якого, платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу, а об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, у спірний період позивач здійснював придбання пального, яке в подальшому було використане ним у власній господарській діяльності, а саме - для заправлення транспортних засобів для надання послуг з перевезень.

Реальність придбання пального та його подальше використання для здійснення підприємницької діяльності підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, а саме: договорами, видатковими накладними, рахунками-фактурами, актами надання послуг, актами здачі-прийому робіт та рахунками на оплату. Оплата за придбане пальне здійснювалась позивачем готівковими та безготівковими коштами.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що витрати позивача на придбання палива є документально підтвердженими та безпосередньо пов`язані із господарською діяльністю з надання транспортних послуг.

З огляду на наведене, позивач правомірно визначив свій чистий оподатковуваний дохід за 2014-2016 роки з врахуванням п. 177.2 ст. 177 ПК України.

Щодо посилання контролюючого органу на те, що списання пально-мастильних матеріалів має здійснюватись згідно з фактичною вартістю витрачених пально-мастильних матеріалів з урахуванням норм витрат, наведених у Наказі Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року № 43 колегія суддів зазначає наступне.

Перевіряючи правомірність розрахунку відповідачем чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності колегія суддів зазначає, що п.1 Наказу Міністерства транспорту України №43 від 10.02.1998 затверджені Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті.

У загальних положеннях вказаних Норм зазначено, що норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ (далі - підприємств) в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.

Згідно пп.2.1.5 п.2.1 розділу 2 "Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" для нових моделей (модифікацій) автомобілів та автомобілів оригінальної конструкції, що не увійшли до цього документа, обладнання, що встановлюється на колісних транспортних засобах, технологічних машин і механізмів, автомобілів при виконанні спеціальної роботи або здійсненні перевезень в специфічних умовах експлуатації, виконанні технологічних операцій встановлюються тимчасові та тимчасові індивідуальні, базові, базові лінійні та диференційовані норми витрат палива з уточненням, за необхідності, коефіцієнтів їх коригування, які розробляються головним інститутом Міністерства інфраструктури України (далі - Міністерство) ДержавтотрансНДІпроектом за заявками заводів-виробників чи підприємств - власників автомобілів на договірних засадах (форма заявки на розроблення - згідно з додатком Е).

Тимчасові індивідуальні норми є чинними для конкретного підприємства (суб`єкта господарювання), що замовило їх розроблення для використання у період апробації в певному регіоні та умовах експлуатації транспортних засобів (обладнання), без права поширення на транспортні засоби (обладнання) інших підприємств, організацій (суб`єктів господарювання), у тому числі суб`єктів господарювання, які входять до складу однієї установи, відомства тощо. При цьому збираються дані щодо специфічних умов експлуатації техніки кожним підприємством (суб`єктом господарювання) в певних умовах для отримання статистично значимої кількості незалежних та неупереджених даних щодо апробації тимчасових індивідуальних норм залежно від всього розмаїття умов експлуатації, технічного стану техніки, особливостей її конструктивного виконання (комплектації) тощо.

Відповідачем не доведено, що "Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" визначені у 1998 році і переглянуті востаннє у 2012 році (згідно внесених змін) поширюються на автотранспортні засоби, якими користується позивач у власній господарській діяльності, з урахуванням їх року випуску, специфічних умов експлуатації, тощо.

Подорожні листи (на підставі яких здійснювались відповідачем власні розрахунки витрати палива) не передбачають умов експлуатації транспортних засобів. Отже, здійснені відповідачем розрахунки не є точними і достовірними.

Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника про ненадання позивачем під час перевірки жодних документів, що підтверджують використання придбаного пального у господарській діяльності, оскільки суд не може обмежити право платника довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Право надавати заперечення щодо висновків органу державної фіскальної служби та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 17.10.2018 року по справі №2а-3684/12/0970, від 19.02.2019 року по справі №813/3/14, від 26.03.2019 року по справі №812/8245/13-а, від 09.04.2019 року по справі №826/18650/14.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

На підставі викладеного, колегія суддів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо частково задоволення позовних вимог.

Також, оскільки рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог жодною із сторін не оскаржується, то згідно положень ст. 308 КАС України не підлягає апеляційному перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року по справі №820/2788/18 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Гуцал М.І. Донець Л.О.
Повний текст постанови виготовлений 27.05.2019 року