Справа № 640/19397/18
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря: Чуб Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Державної служби України з надзвичайних ситуацій, ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2019 (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про стягнення з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2 065 146, 50 грн, а також моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постановою Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 по справі № 826/16788/14, ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення в Міністерстві України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи. Така постанова суду в частині поновлення позивача на роботі набрала законної сили 20.07.2017, проте станом на час звернення до суду із даним позовом не виконана. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з поновленням на роботі, в межах розгляду адміністративної справи № 826/16788/14 не заявлялась та не була розглянута.

Згідно з відзивом на позовну заяву позивач був звільнений з посади директора Департаменту ресурсного забезпечення МНС України від 18.01.2011, отже розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу розраховується зі складових нарахувань за листопад та грудень 2010 року. За два останні місяці роботи у позивача було 55 робочі дні з яких позивачем фактично було відпрацьовано 34 робосі дні. Середньоденна заробітна плата позивача складає 541, 97 грн, середньомісячна кількість робочих днів позивача становить 22,5. Отже, саме суму 9732,90 грн необхідно брати для визначення середньомісячної заробітної плати позивача. Крім того, відповідач вважає, що фактичного поновлення позивача на роботі не відбулось, в зв`язку з незрозумілістю процедури виконання судового рішення, вимушений прогул не доведено, а відповідно, у ДСНС відсутні зобов`язання по виплаті будь-яких коштів позивачу. Нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачу може проводитись з моменту його звільнення до моменту припинення існування юридичної особи, де працював ОСОБА_1, а саме до 15.08.2012. Складові розрахунків, наданих позивачем до судк не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними документами, період стягнення необґрунтований, оскільки факту поновлення на роботі не відбулось, а відповідно сума стягнення значно перевищена. Позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 012 709, 42 грн (один мільйон дванадцять тисяч сімсот дев`ять гривень сорок дві копійки) без врахування податку на заробітну плату та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу позивача обґрунтовано тим, що вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга ст. 233 КЗпП України. Оскільки позивачем заявлені вимоги щодо порушення законодавства про оплату праці, останній не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за період після 20.07.2017 не підлягають задоволенню, так як судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Відповідач, апеляційну скаргу мотивує тим, що оскільки позивач має право на поновлення лише в Міністерстві України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, відповідно часом вимушеного прогулу може вважатись лише час, протягом якого позивач би фактично відпрацював у визначеній юридичній особі до моменту її припинення. Враховуючи те, що позивач фактично не поновлений на роботі, відповідач не погоджується з висновками суду про існування вимушеного прогулу. Також, відповідач не погоджується з позицією суду щодо періоду вимушеного прогулу з 18.01.2011 по 20.07.2017, оскільки на його думку, нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачу має проводитись до моменту припинення існування юридичної особи, де працював позивач, а саме до 15.08.2012, у зв`язку з чим сума нарахувань не може перевищувати 184 668,83 грн.

23.05.2019 у судове засідання суду апеляційної інстанції з`явились представники позивача та відповідача.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За матеріалами справи 18.01.2011 наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України № 15 ОСОБА_1 відповідно до п. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнено із займаної посади директора Департаменту ресурсного забезпечення у зв`язку із реорганізацією.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2016 у справі № 826/16788/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016, позов задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ № 15 від 18.01.2011 в частині звільнення ОСОБА_1 , директора Департаменту ресурсного забезпечення, відповідно до п. 1 статті 40 КЗпП, у зв`язку із реорганізацією; поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Департаменту ресурсного забезпечення Державної служби України з надзвичайних ситуацій з 19.01.2011; зараховано час вимушеного прогулу до загального стажу та стажу державного службовця з 19.01.2011 по день поновлення на роботі; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Департаменту ресурсного забезпечення Державної служби України з надзвичайних ситуацій з 19.01.2011 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 (К/800/17220/16) касаційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій задоволено частково; скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Департаменту ресурсного забезпечення Державної служби України з надзвичайних ситуацій та прийнято в цій частині нове судове рішення про його поновлення на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення в Міністерстві України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи; скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 в частині вирішення позовної вимоги про зарахування часу вимушеного прогулу до загального стажу та стажу державного службовця, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; в решті судові рішення залишено без змін.

Так, згідно з частиною другою ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів звертає увагу, що судові рішення у справі № 826/16788/14 набрали законної сили та у відповідності до частини другої ст. 14 КАС України є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Також, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 у справі № 826/16788/14 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.08.2016 - скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволені заяви Державної служби України з дзвичайних ситуацій про роз`яснення постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2016 - відмовлено.

Тому посилання відповідача на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що на сьогоднішній день фактичного поновлення позивача на роботі не відбулось у зв`язку з незрозумілістю процедури виконання судового рішення, а саме поряком поновлення позивача в юридичній особі, яка припинена і, як наслідок, конкретний період та чіткий проміжок у часі, що може вважатись вимушеним прогулом на сьогодні є не визначеним, колегія суддів вважає безпідставним, адже фінансову відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі покладено на власника або уповноважений ним орган, які допустили затримку виконання судового рішення, та згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили відповідачем у справі є саме Державна служба України з надзвичайних ситуацій.

Доводи відповідача щодо відсутності факту поновлення позивача на посаді не узгоджується з положеннями Кодексу законів про працю України про те, що у разі звільнення працівника без законної підстави, що знайшло своє відображення в рішеннях судів по справі №826/16788/14, останній повинен бути поновлений на попередній роботі.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з абз. 1 - 3 п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Зокрема, датою звільнення позивача є 18.01.2011, при цьому датою винесення судом рішення про поновлення позивача на роботі є 20.07.2017. Час вимушеного прогулу за період з 18.01.2011 по 20.07.2017 становить 1 629 робочих днів.

Оскільки заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року не з вини працівника, відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виплати позивачу середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доводи позивача в апеляційній скарзі як на підставу задоволення позовних вимог у повному обсязі про те, що фактично по даний час вимушений прогул продовжується з вини керівництва ДСНС України, у зв`язку з невиконанням постанови Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 в частині поновлення його на роботі, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки зазначений період є періодом, в якому фактично відбувається затримка виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а відтак мають бути застосовані норми статті 236 КЗпП, відповідно до яких, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Правове регулювання даних спірних правовідносин визначено нормою ст. 236 КЗпП, тому вказаний період з 20.07.2017 по дату звернення до суду із даним позовом не є періодом його вимушеного прогулу, середній заробіток за який виплачується у зв`язку із прийняттям рішення про поновлення на роботі, а є періодом затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, відтак стягнення заявлених за такий період коштів може бути здійснений у відповідності до норм статті 236 КЗпП. Тому, позовні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період після 20.07.2017 не підлягають задоволенню.

Виходячи з наявного в матеріалах справи, наданого відповідачем розрахунку, з якого вбачається сума заробітної плати за фактично відпрацьовані останні два місяці - листопад-грудень 2010 року у розмірі 18 427, 04 грн (12 109, 18 грн + 6 317, 86 грн); кількість відпрацьованих робочих днів складає 34 день (22 дня у листопаді та 12 днів у грудні), отже середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 541, 97 грн (сума середнього заробітку за два місці 18 427, 04 грн / кількість відпрацьованих робочих днів 34).

В свою чергу, суд першої інстанції не погодився із розрахунком середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , наведеним позивачем у своїй позовній заяві, виходячи з того, що до нього неправомірно було включено суму матеріальної допомоги, виплаченої у грудні 2010 року, однак колегія суддів звертає увагу на те, що зазначений висновок суду позивач в апеляційній скарзі жодним чином не спростовує та взагалі не оскаржує.

Крім того, відповідно до пп. "б" п. 4 розділу ІІІ Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Відтак, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що наведений у позовні заяві розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставним.

У відповідності до абз. 1 - 2 п. 10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Зокрема, згідно з наданого відповідачем розрахунку середньої заробітної плати позивача № 26-2-7/59 від 03.12.2018, його посадовий оклад до звільнення складав 3 321, 00 грн відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" та Постанови Кабінету Міністрів України № 34 від 06.02.2008 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України".

Вказаний посадовий оклад також визначений наказом № 322 від 07.09.2010 "Про призначення".

У відповідності до частини першої та частини п`ятої статті 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.

Офіційне опублікування постанов Кабінету Міністрів України здійснюється в газеті "Урядовий кур`єр" та Офіційному віснику України, а також в інших офіційних друкованих виданнях і друкованих засобах масової інформації, визначених законом. Крім того, акти Кабінету Міністрів України оприлюднюються шляхом їх розміщення на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 18.01.2017 "Питання оплати праці працівників державних органів" затверджено схему посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2017 році, відповідно до якої посадовий оклад керівника департаменту, головного управління, служби, керівника апарату місцевої державної адміністрації встановлено на рівні 9 115, 00 грн. Отже, коефіцієнт підвищення посадового окладу в 2017 році дорівнює 2, 7746 (9115/3321).

Тобто, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить: 2011 рік - 240 робочих днів х 541, 97 грн = 130 072, 80 грн; 2012 рік - 251 робочих днів х 541, 97 грн = 136 034, 47 грн; 2013 рік - 251 робочих днів х 541, 97 грн = 136 034, 47 грн; 2014 рік - 251 робочих днів х 541, 97 грн = 136 034, 47 грн; 2015 рік - 250 робочих днів х 541, 97 грн = 135 492, 50 грн; 2014 рік - 251 робочих днів х 541, 97 грн = 136 034, 47 грн; 2017 рік - 135 робочих днів х 541, 97 грн х коефіцієнт підвищення 2, 7746 = 203 006, 24 грн, що у загальному розмірі 1 012 709, 42 грн без врахування податку на заробітну плату та інших обов`язкових платежів.

Зокрема, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру, що відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16.

Щодо заявлених вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

За правилами Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, необхідно обґрунтування позивачем наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що моральна шкода завдана незаконним звільненням, в той час як предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сімї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за період після 20.07.2017 та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Державної служби України з надзвичайних ситуацій, ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 27.05.2019.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:В.О. Аліменко

Н.В. Безименна