Справа № 639/6941/18
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 р.Справа № 639/6941/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Іраку ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.04.2019 року (ухвалене суддею Хайкін В.М.) по справі № 639/6941/18

за позовом Громадянина Іраку ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Іраку ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення позивача з України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.04.2019 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.04.2019 р. та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою технічного запису не здійснювалося.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Іраку, який прибув на територію України з метою навчання в 2017 році.

24.10.2018 р. заступником начальника Новобаварського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області складено протокол серії ПР МХК № 123133 про адміністративне правопорушення, яким встановлено, що в приміщенні Новобаварського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області виявлений громадянин Іраку ОСОБА_1 , який проживав у АДРЕСА_1 за анульованою посвідкою, на підставі якого начальником Новобаварського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Рішенням начальника Новобаварського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області Калини І.А., яке погоджене т.в.о. начальника відділу організації запобігання нелегальній міграції реадмісії та видворення Управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Харківській області Донсковим А.В. та затверджене першим заступником начальника ГУ ДМС України в Харківській області Адамовим І.В. про примусове повернення з України від 01.11.2018 р., громадянина Іраку ОСОБА_1 примусово повернуто до країни походження та зобов`язано покинути територію України у термін до 10.11.2018 р.

Не погоджуючись із рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення обґрунтоване та не підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 р. затверджено Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України (в подальшому - Порядок).

Згідно із пп. 2 п. 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Пунктом 8 Порядку встановлено, що заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Службою безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150 (в подальшому - Інструкція), іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Згідно із пп. 1 п. 5 розділу І Інструкції, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є, зокрема, дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно із п. 2 розділу ІІ Інструкції, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем особисто надавалися пояснення ГУ ДМС України в Харківській області, в яких він зазначив, що в 2017 році він прибув на територію України з метою навчання та вступив на підготовчий факультет Медичного інституту в м. Дніпро, з якого його 28.02.2018 р. відраховано за пропуск занять та йому анулювали посвідку на проживання в Україні. Згідно цих пояснень близьких родичів в Україні в нього немає, а за статусом біженця він не звертався до органів ДМС. Також в наданих позивачем поясненнях відсутні будь-які висловлювання щодо наявності небезпеки в країні його походження.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача з заявами про продовження строку перебування на території України, визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перевищено строк перебування на території України, у зв`язку з чим позивача притягнуто до адміністративної відповідальності постановою ПР МХП № 123133 від 24.10.2018 р.

Тобто, підставою для прийняття оскаржуваного рішення відповідача про примусове повернення позивача до країни походження є встановлення факту порушення позивачем строку перебування на території України, який підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення на позивача, яка є чинною.

Зі змістом цього рішення позивач ознайомлений 01.11.2018 р.

Доводи позивача, що йому під час прийняття оскаржуваного рішення не повідомили про його право на перекладача, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки власноручною розпискою, копія якої знаходиться в матеріалах справи, позивач зазначив, що перекладач йому не потрібен.

Крім того, доводи апелянта, що він взагалі не володіє українською мовою, у зв`язку з чим не розумів зміст дій і рішень відповідача, спростовуються фактом подання позивачем позову та апеляційної скарги за його особистим підписом, які написані українською мовою.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи апелянта, що судом першої інстанції неповністю з`ясовані обставини справи щодо його побоювань за життя в країні його походження, оскільки ці доводи спростовуються пасивною поведінкою позивача, а саме, відсутністю звернень позивача з відповідними заявами до органів ДМС з питань надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо інших доводів апелянта суд зазначає, що вони спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача обґрунтоване та винесено із дотриманням вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Інструкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.04.2019 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 9, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Іраку ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.04.2019 року по справі № 639/6941/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Т.С. Перцова