Справа № 500/2510/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3087/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Макарика В.Я.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Дерех Н.В), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі о 11 год. 44 хв. 21 лютого 2019 року, повне судове рішення складено 26 лютого 2019 року, у справі № 500/2510/18 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И В:

19.11.2018 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Держпраці у Тернопільській області, просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу в сумі 223 380 грн. № ТР683/790/АН/ТД-ФС від 13.06.2018.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в посадових осіб Управління Держпраці у Тернопільській області були наявні законом передбачені підстави для проведення інспекційного відвідування позивача, невиїзне інспектування проведено у приміщенні органу Управління Держпраці у Тернопільській області за згодою та у присутності позивача, на підставі наданих ФОП ОСОБА_1 документів. Суд першої інстанції врахував, що під час проведення невиїзного інспектування, ФОП ОСОБА_1 не надав документів, що можуть підтвердити факт укладення трудових договорів із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також дійшов висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були допущені до виконання роботи охоронника без укладення письмових трудових договорів та без повідомлення до територіального органу Державної фіскальної служби за місцем обліку позивача. Суд першої інстанції зазначив, що штрафні санкції на суб`єкта господарювання накладаються на підставі акта інспекційного відвідування/невиїзного інспектування, а не на підставі протоколів про адміністративне правопорушення, як про це стверджує позивач. Суд першої інстанції також взяв до уваги твердження сторони відповідача стосовно того, що Постанова Тернопільського міськрайонного суду прийнята 07.08.2018 (набрала законної сили 20.08.2018), а оскаржувана постанова Управління Держпраці стосовно позивача прийнята 13.06.2018 (отримана позивачем 15.06.2018), тому Управління Держпраці у Тернопільській області не вчиняло жодних дій до притягнення позивача до подвійної відповідальності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не дана оцінка всім обставинам справи, не застосовані норми закону, які підлягали застосуванню при прийнятті рішення. Скаржник вказує, що позивачем оскаржувалось саме подвійне притягнення до адміністративної відповідальності, що суперечить як вимогам законодавства України, так і практиці ЄСПЛ та міжнародному законодавству. Скаржник звертає увагу, що постановою Тернопільського міськрайонного суду від 07.08.2018 ФОП ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 41, частиною 3 статті 41 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 8500 грн., тобто ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення, виявлені і задокументовані в протоколах від 24.05.2018. Скаржник зазначає, що норми абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України та частини 3 статті 41 КУпАП є нормами загального характеру, які поширюються на невизначене коло осіб та які не спрямовані на грошову компенсацію шкоди, натомість застосовуються з метою покарання та попередження нових порушень, при цьому передбачають покарання особи у вигляді штрафу у досить значному розмірі для фізичної особи. Вказує, що скаржник не може бути притягнутий до відповідальності за одні і ті ж адміністративні правопорушення.

Управління Держпраці у Тернопільській області подало відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що відповідно до статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною 2 цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України та застосовуються виключно до суб`єкта господарювання. Зазначає, що відповідальність за абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України та частиною 3 статті 41 КУпАП не можна ототожнювати і розглядати як один вид відповідальності, оскільки диспозиції вказаних статей в частині суб`єкта відповідальності не співпадають.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В силу приписів статті 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 08.04.2003, основний вид діяльності за КВЕД 80.10 діяльність приватних охоронних служб.

На час розгляду справи судом апеляційної інстанції дані щодо припинення діяльності ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні.

07.05.2018 начальнику Управління Держапраці у Тернопільській області направлено лист слідчого СВ Тернопільського відділу поліції ГУ Національної поліції в Тернопільській області № 5149 з проханням провести перевірку ФОП ОСОБА_1 у зв`язку з досудовим розслідуванням за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 175 КК України, за заявами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо безпідставної невиплати ФОП ОСОБА_1 заробітної плати за грудень місяць 2017 року (а.с.72).

21.05.2018 Управлінням Держпраці у Тернопільській області видано Наказ №320 яким з 22 по 30 травня 2018 року наказано провести захід державного контролю за додержанням законодавства про працю (інспекційне відвідування) з питань визначених у листі Тернопільського відділу поліції ГУ Національної поліції в Тернопільській області від 07.05.2018 №5149 в діяльності ФОП ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 а, місце здійснення діяльності : АДРЕСА_2 (а.с.73), та видано направлення на проведення заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю (інспекційного відвідування) №4.1/076/167 (а.с.74), яке отримано ОСОБА_1 під підпис 23.05.2018.

З 23.05.2018 по 24.05.2018 інспекторами Управління Держпраці у Тернопільській області проведено невиїзне інспектування ФОП ОСОБА_1 за результатами якого складено акт ТР683/790/АН від 24.05.2018 (а.с.78-83), відповідно до якого у ході невиїзного інспектування виявлено наступні порушення:

- частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 КЗпП України, Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015 - ФОП ОСОБА_1 не надав документів, що підтверджують факт укладення трудових договорів з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такі були допущені до виконання роботи без укладення трудових договорів, оформлених наказом, та без повідомлення до територіального органу ДФС за місцем обліку ФОП ОСОБА_1 як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- статті 29 КЗпП України - не надано документів, які б підтвердили виконання вказаної статті (до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони);

- частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» - не надано табелів обліку використання робочого часу працівників, або інших документів, на підставі яких можна зробити висновок щодо обліку виконуваної працівниками роботи, документів щодо витрат на оплату праці;

- частини 1 статті 83 КЗпП України - не надано документів, що підтверджують факт нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_4 , звільненому з посади охоронника за згодою сторін з 02.01.2018, та ОСОБА_5 , якого згідно з наказом від 02.01.2018 №19 звільнено з посади охоронника з 02.01.2018.

24.05.2018 інспектором праці складено протокол про адміністративне правопорушення ТР683/790/АН/П/1ПТ, згідно з яким ОСОБА_1 як фізична особа підприємець, за місцем здійснення діяльності, в період з січня по грудень 2017 року, вчинив адміністративне правопорушення за ознаками частини 1 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.17-18), а також протокол про адміністративне правопорушення ТР683/790/АН/П/2ПТ, відповідно до якого ОСОБА_1 як фізична особа підприємець, за місцем здійснення діяльності, в період з червня по грудень 2017 року, вчинив адміністративне правопорушення за ознаками частини 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.19-20). Вказані протоколи надано до розгляду до Тернопільського міськрайонного суду.

13.06.2018 заступником начальника Управління Держпраці у Тернопільській області, за результатами розгляду справи про накладення штрафу та на підставі акта невиїзного інспектування фізичної особи, яка використовує найману працю, від 24.05.2018 №ТР683/790/АН, винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ТР683/790/АН/ТД-ФС, відповідно до якої на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України вирішено накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 223 380 грн.

Вважаючи постанову ТР683/790/АН/ТД-ФС від 13.06.2018 незаконною, винесеною з порушенням діючих норм законів України, такою, що підлягає скасуванню, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону (частина 5 статті 2 вказаного Закону).

Частиною 1 статті 259 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - КЗпП України) встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 295) відповідно до пункту 2 якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно з підпунктом 4 пункту 5 розділу «Проведення інспекційних відвідувань та організація невиїзних інспектувань» Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться за повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю. Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Відповідно до пункту 15 розділу «Проведення інспекційних відвідувань та організація невиїзних інспектувань» Порядку № 295 за рішенням керівника органу контролю або його заступника, погодженим з об`єктом відвідування, інспектори праці за наявності підстав, визначених підпунктами 1, 4-7 пункту 5 цього Порядку, можуть проводити невиїзні інспектування у приміщенні відповідного органу контролю на підставі документів та пояснень, наданих об`єктом відвідування.

З матеріалів справи встановлено, що підставою проведення невиїзного інспектування ФОП ОСОБА_1 став лист слідчого СВ Тернопільського відділу поліції ГУ Національної поліції в Тернопільській області №5149 від 07.05.2018.

Направлення на проведення заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю (інспекційного відвідування) від 21.05.2018 №4.1/076/167 вручено позивачу 23.05.2018 під підпис.

Невиїзне інспектування проведено в присутності ФОП ОСОБА_1 , що підтверджується підписом останнього на акті ТР683/790/АН від 24.05.2018.

Пунктами 19-21 Порядку №295 встановлено, що за результатами невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування. Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

З матеріалів справи встановлено, що 29.05.2018 ФОП ОСОБА_1 подав заперечення на акт ТР683/790/АН від 24.05.2018, за результатами розгляду якого Управління Держпраці у Тернопільській області листом від 01.06.2018 №1706/01-05-4.3/18 повідомило, що у розділі 3 Акта невиїзного інспектування фізичної особи, яка використовує найману працю від 24.05.2018 ТР683/790/АН, наведено детальний опис виявлених порушень, на підставі яких винесено припис про їх усунення, та складено протоколи про адміністративне правопорушення у двох примірниках, один з яких вручено особі стосовної якої складено, а інший направлено на розгляд Тернопільського міськрайонного суду. Вказано, що Управління не вправі здійснювати будь-які виправлення чи доповнення у протоколі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пункту 27 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку №295 встановлено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході невиїзного інспектування.

Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ТР683/790/АН/ТД-ФС від 13.06.2018 винесена у зв`язку з не наданням ФОП ОСОБА_1 документів, що можуть підтвердити факт укладення трудових договорів із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто допущення таких до виконання роботи охоронника без укладення трудових договорів, оформлених наказом та без повідомлення до територіального органу ДФС за місцем обліку ФОП ОСОБА_1 як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Штраф відповідно до зазначеної постанови накладено на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України - юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Згідно з пунктом 10 вказаного Порядку постанова про накладення штрафу може бути оскаржена у судовому порядку.

В свою чергу, 07.08.2018 Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, розглянувши матеріали, які надійшли від Управління Держпраці у Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , зокрема протоколи про адміністративне правопорушення від 24.05.2018 ТР683/790/АН/П/1ПТ та ТР683/790/АН/П/2ПТ, встановив, що в діях ОСОБА_1 наявні ознака адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 41 КУпАП, тобто порушення трудового законодавства, частини 3 статті 41 КУпАП, тобто фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а тому постановлено притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накласти на нього адміністративне стягнення у відповідності до вимог статті 36 КУпАП, в межах санкції статті, встановленої за більш серйозне правопорушення.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.08.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1 та 3 статті 41 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 8500 грн. Вказана постанова набрала законної сили 20.08.2018.

Так, відповідно до частини 1 статті 41 КУпАП порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України «Про звернення громадян», або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 3 статті 41 КУпАП встановлено, що фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як зазначено скаржником в апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 оскаржується саме подвійне притягнення до адміністративної відповідальності, що, на переконання скаржника, суперечить як вимогам законодавства України, так і практиці Європейського суду з прав людини, міжнародному законодавству, ратифікованому Україною.

За таких обставин, при вирішенні даного публічно-правового спору підлягає з`ясуванню можливість одночасного притягнення скаржника до відповідальності за частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною 3 статті 41 Кодексу України по адміністративні правопорушення за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Так, відповідно до частини 1 статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Частинами 3 та 4 статті 265 КЗпП України встановлено, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також і частиною 3 статті 41 КУпАП.

При цьому, штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 3 статті 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Як стаття 265 КЗпП України, так і стаття 41 КУпАП викладені у вказаних редакціях Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 № 77-VIII, яким передбачались зміни до адміністративного та кримінального законодавства, що сприятимуть легалізації заробітної плати та зайнятості, суть таких полягає у встановленні фінансових санкцій для юридичних та фізичних осіб-підприємців у вигляді штрафу за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин (стаття 265 КЗпП України), та запровадженні штрафів для посадових осіб за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин (стаття 41 КУпАП).

Таким чином, головною відмінністю зазначених статтей є суб`єктний склад правопорушення, завдяки чому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за статтею 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за статтею 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.

В свою чергу, у випадку притягнення фізичної особи-підприємця до відповідальності на підставі абзацу другого частини 2 статті 265 КЗпП України та частини 3 статті 41 КУпАП, повністю збігаються як суб`єкт відповідальності, так і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Оскільки в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність та одне й те саме правопорушення, для застосування статті 61 Конституції України (заборона притягнення двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення) необхідно з`ясувати чи належить відповідальність, передбачена статтею 265 КЗпП України і статтею 41 КУпАП до одного виду.

Слід зауважити, що законодавець не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені частиною 2 статті 265 КЗпП України.

Вирішуючи вказане питання, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 21 грудня 2018 року (справа №814/2156/16) та від 22 квітня 2019 року (справа №806/2143/18), кваліфікуючи вид цієї відповідальності, брав до уваги: (а) мету відповідальності - покарання роботодавців за порушення законодавства про працю та легалізація фонду оплати праці; (б) характер шкоди - шкоду заподіяно суспільству, а не працівнику; (в) вид стягнення - фінансова санкція у виді штрафу; (г) суб`єкт, який притягує до відповідальності - державний орган; (д) джерело сплати - штраф зараховується до державного бюджету.

Верховний Суд зауважив, що диспозиції абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України та частини 3 статті 41 КУпАП в частині визначення правопорушення абсолютно тотожні: «фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)», а обставини, що послугували підставою їх встановлення для позивача - ідентичні.

Враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам людини, Верховний Суд дійшов висновку, що правопорушення, передбачені у частині 2 статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині 3 статті 41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Таким чином, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не може бути притягнений до відповідальності за використання праці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без оформлення трудового договору як на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, так і за частиною 3 статті 41 КУпАП, оскільки притягнення позивача двічі за одне й те саме правопорушення порушує гарантії встановленні статтею 61 Конституції України.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 (справа №522/12566/18), на яку покликається відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, досліджувалось питання предметної підсудності справ про притягнення до відповідальності відповідно до статті 265 КЗпП України і не вирішувалось питання правомірності притягнення фізичної особи-підприємця до відповідальності за те саме правопорушення і на підставі статті 265 КЗпП України і статті 41 КУпАП.

Оскільки за допуск вказаних фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору скаржника уже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.08.2018 у справі №607/9797/18, що набрала законної сили, та застосовано стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн., а тому накладення штрафу за те саме правопорушення постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ТР683/790/АН/ТД-ФС від 13.06.2018 є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суб`єктом звернення до суду щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, як і суб`єктом винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу було Управління Держпраці у Тернопільській області.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що має наслідком скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити.

Щодо судових витрат, то відповідно до положень статті 139 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Тернопільській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви відповідно до квитанції 0.0..1 від 16.11.2018, та 1921 грн. (тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №0.0..1 від 04.03.2019, 1429,70 грн. (тисячу чотириста двадцять дев`ять гривень сімдесят копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №0.0..1 від 29.03.2019.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року у справі №500/2510/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ТР683/790/АН/ТД-ФС від 13.06.2018.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Тернопільській області (місцезнаходження: вулиця Шпитальна, 7, м.Тернопіль, 46006, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви відповідно до квитанції 0.0..1 від 16.11.2018, та 1 921 грн. (тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції № 0.0..1 від 04.03.2019, 1 429,70 грн. (тисячу чотириста двадцять дев`ять гривень сімдесят копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції № 0.0..1 від 29.03.2019.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді В. Я. Макарик
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 28.05.2019