Справа № 580/1392/19
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року справа № 580/1392/19

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

22.04.2019 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м.Черкаси, вул. Смілянська, буд.23; ) (далі відповідач) про:

визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування їй пенсії за віком з 01.02.2015 до 31.12.2016;

зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату їй пенсії за віком з 01.02.2015 до 31.12.2016;

стягнути з відповідача на її користь пенсію за віком з 01.03.2017 до лютого 2018 року включно та за березень і вересень 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач безпідставно не виплачував позивачу пенсію за віком за вищевказані періоди, як внутрішньо-переміщеній особі. Позивач стверджує, що пенсія є соціальною гарантією держави, що не пов`язана з місцем проживання чи перебування особи. Тому з посиланням на практику ЄСПЛ просила задовольнити позов.

Ухвалою суду від 02.05.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати на виконання ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами, встановлено відповідачу строк тривалістю п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали для надання відзиву на позовну заяву. Згідно з даними розписки та рекомендованого повідомлення вказану ухвалу учасники справи отримали 07.05.2019.

21.05.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд у задоволенні позову відмовити. Вказував, що з 01.09.2014 позивач перебуває на обліку у відповідача як внутрішньо-переміщена особа та отримує пенсію за віком. З 01.02.2015 виплата пенсії припинена у зв`язку з отриманням від УПФ ДНР інформації про перебування позивача на обліку. З 01.02.2017 до 31.05.2017 пенсія позивачу виплачувалась у повному обсязі. З 01.06.2017 виплата пенсії зупинена на підставі рішення комісії Черкаської міської ради у зв`язку із скасуванням позивачу довідки ВПО. На підставі рішення комісії з питань призначення соціальних допомог позивачу нараховано пенсію за березень-травень 2018 року. З вересня 2018 року виплату пенсії припинено у зв`язку з поверненням позивача до постійного місця проживання на підставі рішення комісії з питань призначення соціальних допомог з жовтня 2018 року. Відповідач зазначає, що виплата нарахованих сум з червня 2017 року до лютого 2018 року буде здійснена умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд встановив, що позивач є громадянином України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , - що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 . Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 позивач є пенсіонером за віком.

Згідно з довідкою Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради від 13.12.2016 № позивача взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, з фактичним місцем проживання: АДРЕСА_3 .

На підставі розпорядження відповідача від 19.08.2014 №000981 позивач з 01.09.2014 перебуває на обліку у відповідача як внутрішньо-переміщена особа та отримує пенсію за віком.

Розпорядженням відповідача від 17.03.2015 виплата пенсії припинена з 01.02.2015 у зв`язку з отриманням від УПФ ДНР інформації про перебування позивача на обліку.

14.12.2016 позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії. Рішенням комісії виконавчого комітету Черкаської міської ради, оформленим протоколом від 27.01.2017 №4/90, відмовлено позивачу у призначенні соціальних виплат.

03.02.2017 позивач повторно звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії. Рішенням комісії виконавчого комітету Черкаської міської ради, оформленим протоколом від 03.02.2017 №5/89, відновлено позивачу виплату соціальних виплат. На підставі цього рішення відповідач 20.03.2017 прийняв розпорядження №194390, яким позивачу з 01.02.2017 поновив виплату пенсії.

Згідно з даними пенсійної справи позивача з 01.02.2017 до 31.05.2017 пенсія позивачу нараховувалась та виплачувалась у повному обсязі.

З 01.06.2017 виплата пенсії зупинена на підставі рішення комісії Черкаської міської ради, оформленого протоколом від 17.05.2017 №24/17 та розпорядження відповідача від 26.05.2017. Рішенням комісії Черкаської міської ради, оформленим протоколом від 04.08.2017 №39/46, скасовано позивачу дію довідки ВПО.

На підставі рішення комісії з питань призначення соціальних допомог Черкаської РДА від 29.03.2018 позивачу відновлено виплату пенсії з березня 2018 року. Розпорядженням відповідача від 06.09.2019 припинено виплату позивачу пенсії з вересня 2018 року.

На підставі рішення комісії Черкаської районної державної адміністрації, оформленого протоколом від 13.09.2018 №18, позивачу з жовтня 2018 року поновлено виплату пенсії. Станом на час розгляду справи позивачу здійснюється нарахування та виплата пенсії.

На звернення позивача щодо виплати пенсії за періоди її невиплати відповідач листом від 01.11.2018 №69272/04-15, окрім вищезазначеного повідомив, що доплата за березень 2018 року нарахована, але не виплачена. Виплата нарахованих сум з червня 2017 року до лютого 2018 року буде здійснена умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд врахував ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 4 Закону №1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Ч.1, 2 ст.5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Питання виплати пенсій врегульовані положеннями ст.47 Закону № 1058-IV, ч.1 якої визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення п. 2 ч. 1 ст. 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Вищезазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. Зі змісту наведеної норми законодавства вбачається, що "інші випадки" для припинення виплати пенсії повинні також бути передбачені саме законом. Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.

Отже, жодним підзаконними нормативно-правовим актом не може бути обмежено право особи в отримані пенсійних виплат.

Суд врахував, що фактичною підставою зупинення виплати позивачу пенсії з лютого 2015 року до 01.02.2017 було отримання інформації про перебування на обліку в Пенсійному фонді ДНР, а в інших випадках повернення до постійного місця проживання та скасування довідки ВПО.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Зокрема, відповідно до статті 7 цього закону для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Тобто, умовою призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування.

Крім того, на підставі ч.1 ст.14 Закону №1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Суд врахував, що позивач з 19.08.2014 перебуває на обліку у відповідача.

З цього приводу суд врахував правову позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладену в постанові від 30.01.2018 у справі №234/9660/17, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України підлягає обов`язковому врахуванню. Зокрема, Суд зазначив, що виходячи з аналізу вищезазначених норм права, відсутня така підстава скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи, як зміна місця проживання, перевірка бази отримувачів пенсій внутрішньо переміщених осіб на її відповідність вимогам діючого законодавства тощо.

Суд дійшов висновку, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення виплати пенсії позивачу.

Суд звертає увагу на те, що у рішенні «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Вказаний Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03, № 37943/06) від 14.10.2010 акцентовано увагу на такому.

Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Також, у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу.

У цьому рішенні Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Отже, припинення виплати позивачу пенсії відповідач здійснив протиправно без належних підстав.

У листі на заяву позивача відповідач звертає увагу, що виплата нарахованих сум з червня 2017 року до лютого 2018 року буде здійснена умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України Так, п. 15 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» визначено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Проте, як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

Верховний Суд у вищезазначеній постанові від 30.01.2018 у справі №234/9660/17 звернув увагу про пріоритетність застосування вимог ст.49 № 1058-IV та зазначив, що скасування довідки про взяття на облік як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території не є підставою для припинення виплати пенсії.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на вимогах Закону.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у рішенні від 13.12.2001 у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109).

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці характеризує якість закону як правове положення, що може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи (справа «Ґавенда проти Польщі» від 14.03.2002).

Чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Посилання відповідача на відсутність встановленого порядку виплати пенсії за минулий час не може позбавляти права пенсіонера на отримання соціальної виплати за відсутності інших встановлених на те підстав.

Нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. (ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Тому суд дійшов висновку, що позивач довів, що відповідач протиправно не нараховував та не виплачував позивачу пенсію з 01.02.2015 до 31.12.2016, за березень і вересень 2018 року, а також протиправно не виплачував нараховану пенсію з 01.06.2017 до лютого 2018 року включно. При цьому, у період з 01.02.2017 до 31.05.2017 пенсія позивачу виплачена, що підтверджується даними пенсійної справи позивача, тоюто позовні вимоги у цій частині не є доведеними. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки суд звільнив позивача від сплати судового збору, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 6, 14, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.02.2015 до 31.12.2016, за березень і вересень 2018 року а також невиплати нарахованої пенсії з червня 2017 року до лютого 2018 року включно.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м.Черкаси, вул. Смілянська, буд.23; ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) нарахування та виплату пенсії з 01.02.2015 до 31.12.2016, за березень і вересень 2018 року, а також виплатити нараховану пенсію з червня 2017 року до лютого 2018 року включно.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя А.М. Бабич

Рішення складене у повному обсязі 30.05.2019