Справа № 2040/5999/18
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2019 р. справа № 2040/5999/18
Харківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання - Лук`янчук О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача 1 - Щербак М.Ю., представника відповідача 2 - Вельма І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 1) Начальника Тилу Збройних Сил України, 2) Міністерства оборони України про визнання недійсними наказів, стягнення невиплаченого грошового забезпечення, компенсації моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувсь до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати недійсними накази Начальника тилу ЗС України №48 від 4.5.2000р та №021 від 17.5.2000року про відсторонення і звільнення з посади та зарахування в розпорядження начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника ОСОБА_1 ;

- стягнути за рахунок МО України (утримувача коштів)214 000(двісті чотирнадцять тисяч) грн. невиплаченого грошового забезпечення за час вимушеного перебування в розпорядженні Начальника тилу ЗСУ.

- стягнути за рахунок МО України на мою користь компенсацію моральної шкоди розміром 130 000(сто тридцять тисяч) грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що 4 травня 2000року за наказом Начальника тилу ЗСУ №48 ОСОБА_1 був у незаконний спосіб відсторонений від посади за безпідставними звинуваченнями, а в подальшому за наказом №021 від 17 травня 2000року був звільнений з посади командира в/чА2112 м. Харків, що, в свою чергу і призвело до незаконного порушення кримінальної справи відносно полковника ОСОБА_1 , яка продовжувалась на протязі більше 18 років і завершена Постановою від 26 червня 2018року про закриття кримінального провадження «за відсутністю в діянні полковника ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень». Позивач вказав, що він знаходився у розпорядженні Начальника тилу ЗСУ, в порушення всіх нормативних документів та Положення «Про проходження військової служби офіцерами в ЗС України», на посади не призначався і грошове забезпечення не отримував, що свою чергу спричинило позивачу моральні страждання. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

Представник відповідача 1 заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказав, що усунення ОСОБА_1 із займаної посади та перебування поза штатом у розпорядженні заступника Міністра оброни України по тилу - начальника Тилу Збройних Сил України було пов`язано з проведенням слідства та притягненням полковника ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності. В подальшому, як вказав відповідач 1, відповідно до вимог чинного законодавства полковника ОСОБА_1 наказом Міністра оборони України від 12.12.2002 року № 750 було звільнено з військової служби за станом здоров`я та відповідно до Закону № 2011- XII виплачено грошову допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому, під час викладення своєї правової позиції у судовому засіданні 29.05.2019 року та у додаткових письмових поясненнях, відповідачем 1 змінено пояснення та вказано на те, що підставою для прийняття спірних наказів слугували не обставини притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, а те, що останнім допущено недбале ставлення до виконання службових обов`язків, перевищення його повноважень та незаконна передача пального стороннім особам.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 29.05.2019 року надав письмові пояснення, в яких вказав, що підставами видання оскаржуваних наказів було не порушення кримінальної справи або обвинувачення полковника ОСОБА_1 у вчиненні злочину, а недбале ставлення до виконання службових обов`язків, незадовільний стан справ у військовій частині НОМЕР_1 . Також, представник відповідача 2 вважає, що підставою для усунення від виконання службових обов`язків полковника ОСОБА_1 слугувало те, що останній мав можливість втручатися в діяльність ревізії, яка проводилась, перешкоджати її роботі, продовжувати видавати відповідні накази щодо передачі пального організаціям і таке інше.

редПУ судовому засіданні 30.05.2019 року сторони підтримали свої правові позиції по справі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував на військовій службі з 1995 року по 2000 рік, виконуючи обов`язки командира в/ч НОМЕР_2 м. Харків.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову, в квітні 2000 року була призначена комісія для проведення позапланової повної документальної ревізії господарської діяльності.

Наказом Начальника тилу ЗСУ від 4 травня 2000 року №48 ОСОБА_1 усунено від виконання службових обов`язків начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника за недбале ставлення до виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, незаконну передачу пального стороннім особам.

Наказом начальника 74 центру забезпечення пальним (Збройних Сил України від 05.05.2000 року № 2/ДСК полковника ОСОБА_1 за недбале ставлення до виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, незаконну передачу пального стороннім особам усунено від виконання службових обов`язків (а.с. 11).

Наказом Начальника тилу ЗСУ від 17 травня 2000року №021 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади і зараховано в розпорядження НТ ЗСУ начальника 74 Центру забезпечення пальним.

Наказом начальника 74 центру забезпечення пальним від 18.05.2000 року № 3/ДСК полковника ОСОБА_1 , начальника 74 центру забезпечення пальним (Збройних сил України) відповідно наказу Заступника МО України - Начальника Тилу ЗС від 17.05.2000 року № 021 усунено від займаної посади і зараховано у розпорядження заступника міністра оброни України по тилу - начальника тилу Збройних сил України (а.с. 10).

Як вбачається зі службової характеристики ОСОБА_1 сформовану за підписом Начальника Головного управління ракетного палива і пального Тилу Міністерства оборони України Клюс В.С., у травні 2000 року у відношенні полковника ОСОБА_1 порушено карну справу, в результаті чого під час проведення слідства полковник ОСОБА_1 в період з жовтня 2000 року по березень 2001 року утримувався у слідчому ізоляторі (т.1 а.с. 14).

Як вбачається з листа від 04.09.2003 року № 133/12/164 за підписом Директора Департаменту - начальника Тилу Збройних Сил України ОСОБА_2 усунення ОСОБА_1 із займаної посади та перебування поза штатом було пов`язано з притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності (т.1 а.с. 15).

В подальшому, наказом Міністерства оброни Украхни від 12.12.2002 року № 750 ОСОБА_1 звільнено з військової служби за станом здоровя.

Супровідним листом від 26.06.2018 року № 24-4253 Військовою прокуратурою Харківського гарнізону направлено на адресу ОСОБА_1 постанову про закриття кримінального провадження № 0000009 від 12.02.2013 року.

Позивач, вважаючи, що накази Начальника тилу ЗС України №48 від 4.5.2000р та №021 від 17.5.2000року про відсторонення і звільнення з посади та зарахування в розпорядження начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника ОСОБА_1 прийняті з порушенням процедури, необґрунтовано та без дослідження всіх обставин справи, звернувся до суду із даним позовом.

Згідно з п. 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 р. №551-XIV, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до п. 83, 84, 85, 86, 87 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України встановлюється наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях - центральними органами виконавчої влади, яким вони підпорядковані.

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене після шести місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджено наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 р. № 608.

Згідно з п. 1, 3, 8, 9, 12, 13 р. ІІІ Порядку №608, службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України Про запобігання корупції, а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

У відповідності до п. 3 розділу ІІІ Порядку № 608, службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Отже, метою призначення службового розслідування у разі виявлення вчинення військовослужбовцем дисциплінарного проступку є достеменне з`ясування обставин вчинення такого проступку; наявність чи відсутність самої події порушення військовослужбовцем службової дисципліни та в якій саме формі; підстав та умов, які цьому сприяли та точне встановлення вини військовослужбовця у допущенні такого дисциплінарного проступку; наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями військовослужбовця; конкретні неправомірні дії або бездіяльність військовослужбовця, який вчинив правопорушення; вимоги законів чи інших нормативно-правових актів та керівних документів або посадових інструкцій, які було порушено; ступінь провини кожної з осіб, причетних до правопорушення; форму провини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного; причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню; чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків з метою уникнення безпідставного обвинувачення військовослужбовця, до служби якого встановлені підвищені вимоги.

При цьому, обставини дійсного та винного діяння військовослужбовця має бути доведено належними та допустимими доказами, з одночасним уникнення надмірного формалізму щодо з`ясування обставин порушення службової дисципліни.

Водночас, суд враховує, що п. 2 розділу ІІІ Порядку № 608 унормовано, що службове розслідування не призначається: у разі надходження анонімних повідомлень, заяв, скарг, за винятком випадків, визначених в абзаці тринадцятому пункту 1 цього розділу; якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.

У відповідності до вимог п.п. 2,3 Порядку № 608, рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування.

Особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.

Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.

Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.

До строку службового розслідування не зараховується час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці, на лікуванні або час відсутності з інших документально підтверджених поважних причин. Перенесення строків проведення службового розслідування здійснюється за відповідним наказом посадової особи, яка призначила службове розслідування.

Згідно з п. 3 р. IV Порядку №608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні та письмові пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

В силу п. 1 р. V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Також, відповідно до ч. 47 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, рішення про усунення військовослужбовця від виконання службових обов`язків приймається прямим командиром (начальником) та оформляється наказом, про що негайно доповідається в порядку підпорядкованості із зазначенням причин і обставин усунення. Тривалість усунення від виконання службових обов`язків не повинна перевищувати тривалості службового розслідування та часу, необхідного для прийняття відповідного рішення командиром (начальником), які визначені цим Статутом. Наказ про усунення військовослужбовця від виконання службових обов`язків скасовується, якщо за результатами службового розслідування підстави прийняття такого рішення не підтверджуються або прийнято рішення про притягнення військовослужбовця, який вчинив правопорушення, до дисциплінарної відповідальності. Командир, який усунув підлеглого від виконання службових обов`язків без достатніх на те підстав, несе за це відповідальність.

Отже, законодавцем чітко унормовано процедуру накладення такого дисциплінарного стягнення як усунення від виконання службових обов`язків, чому обов`язково має передумати належним чином проведене та оформлене службове розслідування у відповідності до вимог Дисциплінарного статут та Порядку № 608.

Натомість, матеріали справи не містять, а відповідачами до суду не надано доказів проведення службового розслідування щодо ОСОБА_1 (до якого застосовано таке дисциплінарне стягнення як, зокрема, усунення від виконання службових обов`язків) та не зазначено підстав, які звільняють від необхідності проведення такої процедури, у урахуванням вимог чинного законодавства.

При цьому, суд, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою від 24.10.2018 року поклав на Начальника Тилу Збройних сил України обов`язок надати до суду матеріали службової перевірки щодо ОСОБА_1 .

На адресу суду 29.10.2018 року від Міністерства оброни України надійшла архівна довідка, в якій повідомлено, що інформація стосовно матеріалів службової перевірки щодо ОСОБА_1 в документах військової частини НОМЕР_1 не виявлено, матеріали службових розслідувань, книги обліку стягнень, порушень і злочинів на зберігання до архіву не надходило.

Інших доказів, які б підтверджували дотримання відповідачем 1 вимог чинного законодавства в частині необхідності у проведенні службового розслідування перед накладенням на військового службовця дисциплінарного стягнення відповідачем до суду не надано, як і доказів звільнення від необхідності у проведення такого розслідування у розумінні п. 2 розділу ІІІ Порядку № 608.

Вказані обставини, в свою чергу, обмежили позивача у його праві бути обізнаним про підстави притягнення його до дисциплінарної відповідальності та у праві надати певні докази, пояснення щодо обставини, які стосуються правопорушення та які могли б мати значення для прийняття рішення про наявність/відсутність вини позивача в інкримінованому порушенні та, зрештою, позивача, як громадянина конституційної та правової держави, було позбавлено права оскаржити у законодавчо визначеному порядку рішення про притягнення його до відповідальності.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем 1 до суду не надано.

Як встановлено судом, спочатку відповідач 1 обґрунтовував свою правову позицію у відзиві на позов (т.1 а.с. 84) та вказував на правомірність прийняття спірних наказів, з огляду на те, що усунення позивача із займаної посади та перебування поза штатом у розпорядженні заступника Міністра оброни України по тилу було пов`язано з проведенням слідства та притягнення полковника ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Так, у відповідності до приписів п. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Отже, наявність у вчиненому військовослужбовцем проступку ознак кримінального діяння з`ясовується саме на стадії службового розслідування, наслідком чого є обов`язок командира військової частини письмово повідомити про це в орган досудового розслідування, доказі дотримання чого відповідачами до суду не надано.

Натомість, у даному випадку до ОСОБА_1 спочатку були застосовані дисциплінарні стягнення як результат притягнення останнього до кримінальної відповідальності, а після застосувань таких стягнень було вирішено питання про порушення кримінальної справи стосовно позивача.

Так, з пояснень позивача встановлено, що ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом видання спірних наказів від 04.05.2000 року та від 17.05.2000 року, а лише 23.05.2000 року стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу, доказів на спростування чого відповідачами до суду не надано, тобто спірні накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності були сформовані та застосовані до позивача до відкриття кримінальної справи.

Також, суд звертає увагу, що у відповідності до вимог п. 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

З системного аналізу вищезазначених норм права випиває, що законодавцем імперативно сформовано підстави для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, зокрема у разі уже встановленого належним чином саме факту вчинення особою кримінального правопорушення.

При цьому, такого формулювання підстав застосування дисциплінарного стягнення як проведення слідства та притягнення до кримінальної відповідальності, як зазначив відповідач 1 у відзиві на позов (т.1 а.с. 84), вищезазначені норми права не містять

Окремо суд звертає увагу, що поняття "притягнення до кримінальної відповідальності" означає остаточне підтвердження вчинення особою кримінально караного діяння та наявність ав ньому вини особи, в законодавчо визначеному порядку певними державними органами/суб`єктами владних повноважень, в чітко передбаченій формі та з дотриманням відповідної процедури наявність, факт чого має бути належним чином доведений у відповідності до КК України та зафіксований у відповідності до вимог КПК України.

Натомість, суд звертає увагу, що, по-перше постановою начальника СВ Індустріального ВП ГУНП в Харківській області підполковника поліції закрито кримінальне провадження за № 0000009 від 12.02.2013 року стосовно, у тому числі, і ОСОБА_1 , якому було інкриміновано правопорушення, передбачене ч.2 ст. 192, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 364 КК України.

Тобто, вину позивача у вчиненні правопорушення за ч.2 ст. 192, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 364 КК України доведено не було, а порушення кримінального провадження за фактом незаконної передачі пального стороннім особам, у даному випадку не є достатнім доказом, оскільки преюдиційне значення має лише обставини, встановлені вироком суду, що набрав законної сили, який у даному випадку відсутній.

По-друге, суд зазначає, що досудове розслідування за № 0000009 за ознаками правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 192, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 364 КК України було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань лише 12.02.2013 року, тобто через 13 років після застосування до позивача дисциплінарних стягнень, які були застосовані до ОСОБА_1 саме на підставі проведення слідства за ознаками правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 192, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 364 КК України.

Стосовно подальшого посилання відповідача 1 та позиції відповідача 2 відносно того, що підставою для прийняття наказу № 48 від 04.04.2000 року, є незаконна передача ОСОБА_1 пального стороннім організаціям, то вказана обставина також була предметом з`ясування в межах досудового розслідування за № 0000009, яке було закрито, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінальних порушень.

Інших доказів, з яких суд міг би пересвідчитись, у допущенні позивачем вищезазначеного порушення, відповідачами до суду не надано, що, в свою чергу свідчить про те, що наказ № 48 від 04.04.2000 року є не мотивованими, не детальним та не повним, не містить усіх суттєвих обставин, що мали вплив на його прийняття.

Також, суд враховує, що відповідачем 1 у відзиві на позов від 27.05.2019 року (вх. № 01-26/31432/19) (т.2 а.с. 48) змінено свою правову позицію та зазначено, що підставою для прийняття спірних наказів про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності слугували висновки акту документальної ревізії 74 центру забезпечення пальним, де встановлено незадовільний стан функціонування 74 центру забезпечення пальним, начальником якого був ОСОБА_1 .

Суд не приймає до уваги вказану позицію представника відповідача 1, оскільки ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності наказами від 04.05.2000 року та від 17.05.2000 року, у той час, як акт документальної ревізії 74 центру забезпечення пальним датується 21.05.2000 року, тобто уже був сформований після застосування до позивача дисциплінарного стягнення, а відтак не може слугувати як підстава видання спірних наказів.

Суд вважає необґрунтованою позицію відповідача 2, викладену в поясненнях від 29.05.2019 року, стосовно того, що підставою для усунення від виконання службових обов`язків полковника ОСОБА_1 слугувало те, що останній мав можливість втручатися в діяльність ревізії, яка проводилась, перешкоджати її роботі, продовжувати видавати відповідні накази щодо передачі пального організаціям і таке інше, оскільки відповідачем 2 не надано до суду жодних доказів письмових доказів на підтвердження вказаних обставин.

Посилання відповідача 2 на те, що підставою для видання наказу № 48 від 04.05.2000 року було клопотання начальника Головного управління ракетного палива і пального Тилу Міністерва оборони України, яке відповідно до Наказу Міністра оборони України від 18.11.2003 року № 401 знищено, суд також не приймає до уваги, з огляду на відсутність його документального підтвердження.

Обставини неналежного зберігання нафтопродуктів військовою частиною НОМЕР_1 , яку очолював полковник ОСОБА_1 , що, на думку відповідача 2, вказує на неналежне виконання позивачем своїх службових обов`язків та є підставою для прийняття спірних наказів, були предметом розгляду в судових інстанціях в 2002 та 2003 роках, у той час як спірні накази прийнято в 2000 році, а тому вказану позицію відповідача 2 суд до уваги не приймає.

При цьому, суд приймає до уваги посилання відповідача 2 на приписи ст. 47 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до яких за командиром (начальником) закріплено право приймати рішення про усунення з посад та переміщення по службі, однак не враховує таку позицію відповідача 2, оскільки вказаними норми права мають дозвільний, а не імперативний характер та закріплюють за начальником саме право, а не обов`язок приймати рішення про усунення з посад та переміщення по службі за наявності документально підтверджених обставин негативної оціночної характеристики військовослужбовця.

Суд вважає надмірно формальним та надуманим твердження відповідача 2 про те, що ОСОБА_1 в період з жовтня 2000 року по березень 2001 року утримувався у слідчому ізоляторі як підставу правомірності усунення із займаної посади, оскільки позивача усунено із займаної посади в травні 2000 року, тобто до моменту утримання позивача у слідчому ізоляторі.

При цьому, суд також враховує, що ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), а тому суд не вбачає підстав для оцінки пояснень відповідача 1 від 22.04.2019 року з посиланням на наявність інших кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_1 , оскільки їх предмети не були підставою для прийняття спірних наказів № 48 від 04.05.2000 року та № 021 від 17.05.2000 року.

Суд звертає увагу, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

В Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п. 52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п. 71).

Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. The United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями та п. 67 рішення у справі «Котій проти України» (Заява № 28718/09) від 5 березня 2015).

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 6 лютого 2018 року по справі № 263/7763/17 (провадження № К/9901/202/17) від 3 травня 2018 року по справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Згідно положень ст. 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За приписами ч. 2 ст. 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 установлено, що звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови й засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена (абзац четвертий пункту 5.2 мотивувальної частини Рішення).

Статтею 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що кожен громадянин повинен мати без будь-якої дискримінації, згаданої в статті 2, і без необґрунтованих обмежень право і можливість: брати участь у веденні державних справ як безпосередньо, так і за посередництвом вільно обраних представників; голосувати і бути обраним на справжніх періодичних виборах, які проводяться на основі загального й рівного виборчого права при таємному голосуванні та забезпечують свободу волевиявлення виборців; допускатися в своїй країні на загальних умовах рівності до державної служби. Це положення визначає, що всі держави-учасниці зазначеного Пакту незалежно від конституційної структури повинні запровадити таку систему доступу до державної служби, виборів та участі у веденні державних справ, яка ефективно гарантувала б дотримання цього положення.

У пункті "а" частини першої статті 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять від 25 червня 1958 року № 111 передбачено, що термін "дискримінація" охоплює будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

У світлі практики ЄСПЛ, говорячи про «закон» - поняття, на яке Конвенція всюди посилається у своєму тексті при використанні цього терміна, цей суд говорить про те, що вказане поняття, яке включає законодавство та судову практику, передбачає вимоги щодо якості, особливо такі, як доступність і передбачуваність (справи «Kokkinakis проти Греції», рішення від 25 травня 1993 року, §§ 40-41; «Cantoni проти Франції», рішення від 15 листопада 1996 року, § 29; «Coeme та інші проти Бельгії», § 145, та «E.K. проти Туреччини», рішення від 7 лютого 2002 року, § 51).

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог, зокрема, щодо «якості» закону. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» такого закону, яким передбачається втручання у права особи та її основоположні свободи.

Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «ОСОБА_4 та ОСОБА_23 проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява № 11932/02) зазначено: вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення від 29 квітня 2003 року у справі «Полторацький проти України» [(Poltoratskiy v. Ukraine), заява № 38812/97, п. 155].

Справді, ЄСПЛ констатує, що логічним наслідком принципу, що закони повинні мати загальне застосування, є те, що формулювання законодавчих актів не завжди є чітким. Одним із стандартних методів регулювання нормами права є використання загальних категорій на відміну від вичерпних списків. Відповідно, багато законодавчих актів неминуче виписані з використанням таких термінів, які більшою чи меншою мірою.

При цьому, під час обрання належного способу захисту прав та законних інтересів позивача, суд враховує, що такі способи чітко унормовані ст. 5 КАС України.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, враховуючи вищезазначені норми в контексті обставин спірних правовідносин, суд дійшов висновків, що:

- правова позиція відповідачів зі спірних питань є, такою що не відповідає змісту вищенаведених законодавчих норм, які регулюють спірні правовідносини, обмежує позивача у законодавчо встановленому праві, покладаючи на нього надмірний тягар негативних наслідків спірних правовідносин за відсутності/недоведеності його вини;

- оскаржені позивачем рішення відповідача 1 прийняті не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій; недобросовісно; нерозсудливо; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця дія, тому - вони є неправомірними, зазначені вимоги позивача та похідні від них вимоги зобов`язального характеру - є такими, що підлягають задоволенню, відповідно

Отже, підсумовуючи вищезазначене, враховуючи те, що відповідачем 1 допущено порушення процедури накладення на позивача дисциплінарних стягнень у вигляді усунення від займаної посади та усунення від виконання службових обов`язків, в частині не проведення службового розслідування з метою достеменного з`ясування обставин вчинення проступку позивачем, наявність чи відсутність події такого проступку, форми провини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного з метою уникнення безпідставного обвинувачення військовослужбовця, до служби якого встановлені підвищені вимоги, враховуючи те, що станом на час розгляду справи обставини вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення не було підтверджено під час досудового розслідування, яке було закрито за відсутності в діянні ОСОБА_1 складу кримінальних порушень, то суд приходить до висновку, що накази Начальника тилу ЗС України №48 від 4.5.2000р та №021 від 17.5.2000року про відсторонення і звільнення з посади та зарахування в розпорядження начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника ОСОБА_1 є протиправними, прийнятими не у спосіб, не на підставі та всупереч Конституції України та вимогам чинного законодавства.

Щодо вимоги позивача про стягнення на користь ОСОБА_3 грошового забезпечення, то суд зазначає таке.

Право кожної особи на одержання винагороди за працю прямо гарантовано ч.4 ст.43 Конституції України.

Відповідно до ч.І ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За правилами ч.2 ст.9 названого закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 4 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Учасники справи визнають обставини невиплати заявникові грошового забезпечення за період з червня 2000 року по 03.02.2003 року.

Розрахунок судом конкретної суми належного заявнику грошового забезпечення видається за неможливе, адже у розумінні ч. 3 ст.78 КАС України є загальновідомими обставини щонайменше п`ятикратної девальвації національної грошової одиниці України станом на 2019р. порівняно із 2000-2003р.р.

Указане зумовлює необхідність застосування до спірних правовідносин норм як Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», гак і норм Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», що з огляду на неподання владним суб`єктом жодних документів про складові елементи грошового забезпечення заявника є неможливим.

Тому з метою ефективного та дієвого захисту права заявника на одержання справедливого та економічно виправданого розміру винагороди за службу суд, з урахуванням приписів ст. 9 КАС України, вважає не необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) грошове забезпечення за період з червня 2000 року по 03.02.2003 року з урахуванням всіх складових грошового забезпечення за прирівнювану посаду станом на момент проведення повного та остаточного розрахунку з ОСОБА_1 .

Також у позовній заяві позивач просить суд стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 130000 грн.

Згідно із ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1 та п.9 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 9 цієї постанови Пленуму ВСУ зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем в своїй заяві про збільшення позовних вимог зазначено, що родина ОСОБА_1 після прийняття командування Збройних сил України оскаржуваних наказів від 04.05.2000 року № 48 та від 17.05.2000 року № 021 опинилась під значним психологічним тиском зі сторони оточуючих, сусідів, колишніх колег позивача, зазнаючи репресивної поведінки слідчих військової прокуратури.

Позивач вказав, що зазнав моральних страждань, усвідомлення заплямованої репутації ОСОБА_1 , як військовослужбовця, закріплені численними проявами фізичного та морального тиску зі сторони оточуючих, несправедливого осуду ЗМІ.

Суд враховує вищезазначені доводи позивача, однак не приймає до уваги, оскільки позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями суб`єктів владних повноважень, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань рішеннями саме відповідача 1 по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок рішень відповідача 1, оскільки виписки по історії хвороби позивача сформовано в 2003 році, у той час я спірні накази прийнято в 2000 році.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем 1 моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з МО України моральної шкоди в розмірі 130000,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги необхідність збереження балансу між публічними та приватно правовими інтересами та захисту прав, свобод та інтересів людини в межах побудови правової держави, де саме людина, її честь, гідність та право на належний судовий захист є найвищими соціальними цінностями, то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними наказів Начальника тилу ЗС України №48 від 04.05.2000р та №021 від 17.05.2000року про відсторонення і звільнення з посади та зарахування в розпорядження начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника ОСОБА_1 та зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) грошове забезпечення за період з червня 2000 року по 03.02.2003 року з урахуванням всіх складових грошового забезпечення за прирівнювану посаду станом на момент проведення повного та остаточного розрахунку з ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 14, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до 1) Начальника Тилу Збройних Сил України, 2) Міністерства оборони України про визнання недійсними наказів, стягнення невиплаченого грошового забезпечення, компенсації моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними накази Начальника тилу ЗС України №48 від 4.5.2000р та №021 від 17.5.2000року про відсторонення і звільнення з посади та зарахування в розпорядження начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника ОСОБА_1 .

Зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) грошове забезпечення за період з червня 2000 року по 03.02.2003 року з урахуванням всіх складових грошового забезпечення за прирівнювану посаду станом на момент проведення повного та остаточного розрахунку з ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 30 травня 2019 року.

Суддя Горшкова О.О.