Справа № 520/11581/18
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 р. м. ХарківСправа № 520/11581/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.02.2019, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В. (повний текст складено 01.02.2019) по справі № 520/11581/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з вимогами про визнання противоправним та скасування податкового повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області від 30.06.2015 №147-17 про нарахування грошового зобов`язання за платежем "Транспортний податок з фізичних осіб" у розмірі 25 000 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.02.2019 позовні вимоги були задоволені.

Відповідач, Головне управління ДФС України, не погодившись з таким судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій стверджує про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи. Зокрема, наголошує на тому, що з дати коли позивач дізнався про порушене право минуло більш ніж 1095 днів, що зумовлює наявність підстав для застосування наслідків пропущення строку звернення до суду. Просить скасувати судове рішення та прийняти нове про залишення позову без розгляду.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2019 про призначення справи до розгляду, справа була розглянута колегією суддів в порядку письмового провадження. З врахуванням вимог ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата складання його повного тексту. Повний текст постанови суд апеляційної інстанції складає з дотриманням строків, визначених ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь обставин справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої позивачем апеляційної скарги з огляду на наступне.

В ході судового розгляду було встановлено, що позивач є власником транспортного засобу марки TOYOTA LAND CRUISER з об`ємом циліндрів двигуна 4164 куб. см., 2012 року випуску, зареєстрований 27.05.2014, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Зазначений факт зумовив прийняття 30.06.2015 Державною податковою інспекцією у Київському районі м. Харкова ГУ Міндоходів податкового повідомлення-рішення №1417 про визначення позивачу податкового зобов`язання за платежем транспортний податок в розмірі 25000 грн.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову виходив з того, що транспортний податок не був обов`язковим до сплати в 2015 році, оскільки місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення такого податку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на вимоги діючого законодавства та фактичні обставини справи.

З 01.01.2015 було введено транспортний податок, обов`язок сплати якого покладено на фізичних та юридичних осіб, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (далі ПК України) є об`єктами оподаткування.

Пунктом 267.4 статті 267 ПК України встановлено, що ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 267.5.1).

Положення пп. 267.2.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об`єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України 01.01.2015, власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та об`ємом більше 3000 куб. см є платниками транспортного податку.

Разом з тим, транспортного податку немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 ПК України).

У статті 10 ПК України передбачений податок на майно (пп.10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок є місцевим податком, який за законом не може бути встановлений безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Відповідно п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 143 Конституції України.

Так, відповідно до п. 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п.12.3 ст. 12 ПК України).

При цьому, згідно з п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього кодексу.

Відповідно п.п. 12.3.4 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, місцеві ради за Податковим кодексом України мають обов`язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок ( і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно вимог ст. 3 Бюджетного кодексу України 2015 рік є плановим періодом, а 2016 рік - бюджетним для транспортного податку, що зумовлює відсутність обов`язку у позивача зі сплати податку, оскільки місцева рада не приймала і не могла прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення такого податку.

Застосовуючи принцип стабільності, закріплений у п.п. 4.1.9 п. 4.1 ст.4 ПК України, щодо встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 267 Податкового кодексу України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році.

Зазначені висновки узгоджуються зі сталою судовою практикою Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 29.03.2019 по справі № 816/1384/16, від 27.12.2018 по справі № 806/2395/16 .

З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскарженого податкового повідомлення-рішення від 30.06.2015 року №147-17.

Що стосується доводів апеляційної скарги про наявність підстав для залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення позивача до суду.

За змістом частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на час прийняття оскарженого податкового повідомлення-рішення) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас частиною третьою згаданої статті встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, за змістом зазначеної норми, законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 по справі № 809/1568/17).

Відповідачем не спростовано ствердження позивача, що про здійснення нарахування податкового зобов`язання він дізнався з листа ДФС у Харківській області від 26.12.2017 № 6322/я/20-40-13-08-23, до якого була надана копія податкового повідомлення-рішення № 147-17 від 30.06.2015, отриманого 20.06.2018. Відповідно до цих обставин у справі відсутні підстави для застосування наслідків пропущення строку звернення до суду (1095 днів).

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на вимоги ст. 316 КАС України, відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача.

Враховуючи результати апеляційного перегляду судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.02.2019 по справі № 520/11581/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 27.05.2019.