Справа № 120/1309/19-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 травня 2019 р. м. Вінниця Справа № 120/1309/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні питання про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до начальника управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації Салецького Ігоря Олександровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача релігійна організація "Релігійна громада Свято -Покровської парафії Української Православної церкви (Православної церкви України)" про визнання протиправним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до начальника управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації Салецького Ігоря Олександровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача релігійна організація "Релігійна громада Свято -Покровської парафії Української Православної церкви (Православної церкви України)" про визнання протиправним та скасування наказу № 39 від 2.04.2019 р., яка призначена до розгляду на 30.05.2019 р. без виклику учасників справи.

22.05.2019 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача заперечує проти заявленого позову, а також просить закрити провадження у справі оскільки спір не є публічно-правовим у розумінні КАС України, а позовні вимоги спрямовані на захист цивільного особистого немайнового права позивача.

В свою чергу, у відповіді на відзив, позивач просить відхилити заперечення наведені у відзиві на позов.

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі суд виходить з наступного.

Як видно зі змісту адміністративного позову позивач вказує, що спірним наказом проведено реєстрацію Статуту релігійної громади Свято - Покровської парафії Української православної церкви в с.Новоживотів Оратівського району у новій редакції із зміною найменування на релігійну організацію "Релігійна громада Свято - Покровської парафії Української Православної церкви (Православної церкви України)".

Як слідує зі змісту оскаржуваного наказу, підставою для його винесення є рішення від 02 березня 2019 р. загальних зборів релігійної громади оформлене протоколом № 1, згідно якого релігійна громада Свято - Покровської парафії змінила своє найменування та змінила юрисдикцію у підпорядкуванні в канонічних та організаційних питаннях.

Позивач зазначає, що рішення оформлене протоколом № 1 від 02.03.2019 р. під назвою «загальні збори релігійної громади Свято - Покровської парафії Української Православної Церкви що в с. Новоживотів, Оратівського району, Вінницької обл., що послугувало, в тому числі, підставою для видачі наказу № 39 від 02 квітня 2019 р. про реєстрацію Статуту Свято - Покровської парафії Української Православної Церкви в с. Новоживотів Оратівського району у новій редакції, не відповідає вимогам ч.ч. 2, 3, 4 ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», як таке, що було ухвалено її неповноважними зборами, тобто, за відсутності двох третин від загальної кількості чинних членів 1 релігійної громади.

Отже, як вказує позивач з посиланням на положення Статуту, зібрання, рішення якого лягло в основу Наказу № 39 від 02 квітня 2019 р., не були зборами релігійної громади Свято - Покровської парафії Української Православної Церкви, що, в свою чергу, в правовому розумінні, нівелює будь яке по змісту рішення прийняте ними, а також, в тому числі, і ті, що були використані для реєстрації відповідачем статуту третьої особи у новій редакції та послугували підставою для видання оскаржуваного наказу.

На думу позивача, відповідач зобов`язаний був перевірити наданий йому протокол № 1 від 02 березня 2019 р. на предмет його відповідності вимогам чинного на момент реєстрації відповідних змін законодавства України, а саме , ч. 4 ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», проте не зробив цього, тим самим допустив порушення вимог Закону.

Також на думку позивача відповідач прийняв документи на реєстрацію з неповним переліком, а заява від 7.03.2019 р. містить недостовірні відомості, підписана частиною осіб, що не є членами парафіяльних зборів, що виключає можливість її розгляду.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення відповідача ухвалено з порушенням чинного законодавства України та положень статуту релігійної громади, що є зовнішнім втручанням у справи релігійної громади, яке потягло за собою порушення прав позивача на вільну зміну конфесійної приналежності.

Визначаючись щодо підсудності даного спору, суд вказує на наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно положень статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Суд вказує, що у справі, яка розглядається, предметом спору є правомірність рішення посадової особи органу виконавчої влади - Вінницької обласної державної адміністрації щодо реєстрації статусу релігійної організації у новій редакції. Проте, оскаржується таке рішення саме з підстав порушення особами, які подали заяву про реєстрацію змін до статуту, положень закону, статуту в частині дотримання порядку, способу та компетенції реєстрації таких змін. Ці обставини належать до внутрішньої діяльності юридичної особи та визначаються статутом, на підставі якого діє релігійна громада.

Отже, фактичною підставою звернення до суду стали не стільки протиправні дії відповідача щодо реєстрації змін до статуту, як дії осіб, які скликали парафіяльні збори, прийняли рішення про зміну підлеглості релігійної громади, подали відповідну заяву та документи відповідачеві.

Суд вказує, що до компетенції адміністративних судів належать публічно-правові спори, в яких хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Це узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ, хоч і мав владні - управлінські повноваження (в частині зареєструвати або відмовити у реєстрації змін до статуту релігійної громади), проте прийняте факт здійсненої реєстрації обумовлений наданими для такої реєстрації документами. В свою чергу, позивач власне і доводить відсутність повноважень у особи, яка подала заяву та документи для внесення змін до статуту, оспорює порядок та спосіб скликання парафіяльної ради, парафіяльних зборів та право участі у них, повноваження приймати рішення про внесення змін до статуту.

Отже, наданню правової оцінки наказу суб`єкта владних повноважень передує встановлення та доказування у даному спорі обставин, які є внутрішньою діяльністю релігійної організації - Свято-Покровської парафії Української православної церкви. Окрім того, оскаржуване рішення зачіпає не лише права та інтереси позивача, а й Релігійної громади Свято-Покровської парафії Української православної церкви.

Відтак, суд доходить висновку, що в даному випадку спір виник саме між засновниками, членами Свято-Покровської парафії Української православної церкви та релігійною громадою, яка вирішила змінити канонічне підпорядкування, подавши заяву про реєстрацію змін.

Суд вказує, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

З вищевикладеного видно, що спірні правовідносини не є публічно-правовим спором у розумінні КАС України, оскільки стосуються прав та інтересів учасників релігійної громади на канонічне підпорядкування, а позовні вимоги у зазначеній справі спрямовані на захист цивільного права позивача. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.12.2018 у справі № 806/3462/14 (адміністративне провадження № К/9901/4706/18).

Також, суд вказує й на те, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

За таких обставин, беручи до уваги, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку щодо неналежності розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим, провадження по даній справі підлягає закриттю.

При цьому, суд роз`яснює позивачу, що даний спір підлягає вирішенню у порядку цивільної юрисдикції.

Керуючись ст. ст. 238, 295 КАС України

УХВАЛИВ:

провадження у справі закрити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали сформовано:31.05.19 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна