Справа № 759/1821/15-а
Суддя: Шум Л. М.
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1821/15-а

пр. № 2-а/759/6/19

23 травня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Шум Л.М.

за участю секретаря: Прокопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про зобов`язання призначити виплату пенсії особі, яка проживає за межами України,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у серпні 2014 р. звернувся до суду із вказаним вище адміністративним позовом про визнання за ОСОБА_1 право на пенсійне забезпечення в Україні; визнання протиправною бездіяльність відповідача в частині незабезпечення її права на пенсію; визнання протиправною бездіяльність відповідача в частині непризначення, ненарахування та невиплати їй пенсії за віком та протиправними дії щодо відмови у призначенні пенсії; зобов`язання відповідача провести ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії з проведенням її індексації та здійсненням компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою та допустити негайне виконання виплати пенсії за 1 місяць.

Представник позивачки в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачка до травня 1992 року проживала та була прописана в м. Києві, має трудовий стаж в Україні - 20 з половиною років. З 1992 року позивачка виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. Позивачка зверталася до відповідача із заявою про необхідність призначення та нарахування їй пенсій в Україні, оскільки вона працювала раніше в Україні і невиплата їй пенсії в України є порушенням вимог Конституції України, закону України «Про пенсійне забезпечення», вимог Конвенції про захист прав і свобод громадянина, рішень Європейського суду з прав людини, декларації ООН 1948 року, згідно яких проживання за кордоном не є перешкодою для виплати позивачці пенсії в Україні.

Відмовляючи у здійсненні нарахування та виплати пенсії позивачці, відповідач не врахував факт наявності рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в якому висловлена чітка позиція того, що встановлення залежності права на пенсійне забезпечення від факту укладення або не укладення Україною міжнародного договору з іншою державою, яку громадянин обрав місцем свого постійного проживання, суперечить конституційним гарантіям стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянами України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

13 жовтня 2014 року ухвалою суду відкрито провадження по справі.

Ухвалю Вищого адміністративного суду України від 13.06.2017 р., постанову Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2015 р. у вказаній справі № 759/1821/15-а та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2015 р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою суду від 14.05.2018 р. розпочато, проведено та закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду по суті. Одночасно, в порядку ст. 52 КАС України, здійснено заміну відповідача Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва його правонаступником - Правобережне об`єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві.

Ухвалою суду від 29.10.2018 р., в порядку ст. 52 КАС України, здійснено заміну відповідача Правобережне об`єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві його правонаступником - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві () у справі № 759/1821/15-а.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала посилаючись на їх безпідставність, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи до суду не з`явився, який про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином (т. 2 ас. 144, 158, 218), про причини своєї неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Суд, заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1971 р. по 1991 р. перебувала у трудових відносинах та займала різні посади на підприємствах УРСР, про що свідчать, в тому числі, записи з її трудової книжки та Довідки ДП «Київський Промбудпроект» (т. 1 ас. 25-26, 29). Загальний трудовий стаж позивачки складає 20 років 05 місяців.

Як вказує у позові представник позивачки, ОСОБА_1 у травні 1992 року виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. Однак, право на отримання пенсії у позивачки фактично виникло у зв`язку з досягненням нею пенсійного віку (59 років).

Відповідно до копії закордонного паспорта громадянина України ОСОБА_1 , виданого 14.08.2003 р. та дійсного до 14.08.2013 р. на аркуші 4 «особливі відмітки» міститься відмітка: «прийнятий на консульський облік в консульському відділенні посольства України в державі Ізраїль» від 14.08.2003 р. та відмітка: «постійне проживання в Ізраїлі » (т. 1 ас. 20-23).

Встановлено, що до виїзду за межі України на постійне проживання позивачка, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 ас. 34), на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києві не перебувала; пенсія їй не призначалась.

Судом встановлено, що уповноважений представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 13.05.2014 р. звернувся до УПФУ в Святошинському районі м. Києві із заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком. До заяви були надані відповідні додатки в копіях (т. 1 ас. 31-33, 33 зворот).

Встановлено, що УПФУ в Святошинському районі м. Києві листом від 14.05.2014 р., вих.№259/09/Р-224, повідомлено позивачці, про відсутність у неї права на призначення пенсії, оскільки питання виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за її межі потребує врегулюванню (т. 1 ас. 38-39).

Також, листом Пенсійного фонду України Департаменту пенсійного забезпечення від 29.05.2014 р. за № 5846/М-4 представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повідомлено, що питання призначення пенсій буде вирішуватись у разі прийняття Верховною Радою України Закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення (т. 1 ас. 44-45).

Також, листом Правобережного об`єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві № 71031/03 представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повідомлено, що для можливості призначення пенсії відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» необхідно надати наступні документи: оригінал та копія паспорту; оригінал та копія ідентифікаційного коду; оригінал та копія трудової книжки; оригінал та копія військового квитка; оригінал та копія диплому про навчання (денна форма навчання). У листі вказано, що оскільки питання виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за її межі потребує врегулювання, підстав для первинного призначення пенсії ОСОБА_1 на території України немає(т. 1 ас. 193-195).

Відповідно до листа Правобережного об`єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві від 13.06.2017 р. № 33238/06 представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повідомлено, що для можливості призначення пенсії ОСОБА_1 останній необхідно особисто звернутись із заявою встановленого зразка до Управління пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації) та надати документи, необхідні для призначення пенсії (т. 2 ас. 200).

Листом Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві від 11.06.2018 р. за № 16717/03 представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повідомлено, що оскільки заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 до управління не надходило, підстав для направлення запитів на витребування довідок про стаж та заробітну плату немає (т. 2 ас. 213).

Також, листом Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві від 27.07.2018 р. за № 47876/03 представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повідомлено, що в призначені пенсії за віком, згідно заяви від 18.06.2018 р. та додаткових документів надісланих поштою ОСОБА_1 відмовлено. Після попереднього перерахунку встановлено, що загальний стаж складає 1 рік 7 місяців 3 дні. Оскільки не було дотримано порядку подачі документів, а саме відсутній паспорт громадянина України, документів про місце проживання, а також за відсутністю страхового стажу, у призначені пенсії за віком немає законних підстав (т. 2 ас. 215-216).

Судом встановлено, представник позивачки у позові вказує, що трудовий стаж ОСОБА_1 орієнтовно складає 20,5 років.

Проте, матеріали справи та надані сторонами письмові відомості не підтверджують наявність у ОСОБА_1 трудового стажу, відповідно до положень ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Встановлено, що питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року.

Згідно п. 1. Порядку, заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: а) довідка податкової адміністрації про присвоєння ідентифікаційного номера заявнику. За документ, що засвідчує відсутність у заявника ідентифікаційного номера для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні державні органи та мають відмітку у паспорті, береться копія сторінки паспорта з відміткою про те, що особа має право здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера; б) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу); в) довідка про заробітну плату особи (додаток 1) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року, а починаючи з 1 липня 2000 року індивідуальні відомості про застраховану особу надаються відділом персоніфікованого обліку за формою згідно із додатком 2, додатком 3. д) клопотання (направлення) про достроковий вихід на пенсію (для призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до п. 16 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно з частинами першою та другою ст. 92 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються; пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Згідно зі ст. 51 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 № 1058-IV, в зв`язку з чим, позивач звернувся до Відповідачів - Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо отримання ним пенсії.

Відповідно до частини другої ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Також у вищезазначеному Рішенні було звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, зокрема ст. 92 Закону. Приписами ч.1 ст.49 Закону визначено вичерпний перелік підстав відповідно до яких виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

З прийняттям рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року із ч. 1 ст. 49 Закону виключена така підстава для припинення пенсійних виплат, як проживання пенсіонера за кордоном.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що до виїзду за кордон на постійне місце проживання, позивачка на обліку в Управлінні пенсійного фонду на території України не перебувала, крім того, із заявою до УПФ України в Святошинському районі міста Києва, відповідно до вимог ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не зверталася, тому у даному випадку підлягає застосуванню положення ст. 92 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», згідно приписів якої, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Враховуючи, що зазначена норма на час існування спірних правовідносин та розгляду справи не втратила чинності в силу закону або визнання її неконституційною, її приписи є обов`язковими для всіх громадян, підприємств, установ та організацій і підлягають застосуванню на всій території України.

Суд звертає увагу на те, що з прийняттям рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року виключена така підстава для припинення пенсійних виплат як проживання пенсіонера за кордоном, що, безумовно було б підставою для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, незалежно від місця його постійного проживання. В той же час, в даному випадку, факту припинення здійснення пенсійних виплат не могло бути, оскільки позивач взагалі не перебував на обліку в будь-якому територіальному управлінні Пенсійного фонду України, оскільки досяг пенсійного віку перебуваючи за кордоном, а отже пенсію їй призначено не було, тому до спірних правовідносин положення п. 2 ч.1 ст.49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що були визнані неконституційними, не мають відношення, відтак посилання позивачки на Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року є безпідставними.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 161 КАС України встановлює, під час ухвалення рішення суд вирішує: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

У відповідності до положень частини 1 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пункт 6 статті 92 Конституції України встановлює, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування регулюються ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, частиною 3 статті 4 вказаного Закону передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначається види, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

У той же час, стаття 5 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" регламентує, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Окрім того, Законом визначається, зокрема, коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

З системного аналізу вказаних норм, судом убачається, що Пенсійний фонд України не має ні підстав, ні повноважень приймати нормативно-правові акти, що регулюють питання призначення пенсій всупереч положенням Закону.

Поряд з цим, суд не бере до уваги посилання позивача на Рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, оскільки останнім покладено безпосередньо на Верховну раду України обов`язок щодо приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV.

Пункт 2 частини першої статті 49 "Припинення та поновлення виплати пенсії" даного Закону передбачає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Друге речення статті 51 "Виплата пенсії у разі виїзду за кордон" цього ж Закону - під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Вказані положення Закону, визнані неконституційними, стосуються виключно питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і жодним чином не регулюють питання призначення пенсії жодній з категорій пенсіонерів.

Мотивувальна частина рішення також не містить будь-яких висновків щодо питань призначення пенсії.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що правовідносини, що виникли у зв`язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, жодним чином не стосуються ОСОБА_1 , якій станом на час звернення до суду та прийняття рішення у адміністративній справі пенсія згідно законодавства України не призначалася і не виплачувалася, зворотнє позивачем не доведено, необхідних документів на спростування зазначеного суду не надано.

Згідно преамбули Закону України "Про пенсійне забезпечення" цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами (ст. 1 вказаного Закону).

Громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання (стаття 92 вказаного закону).

Вищеперераховані положення законодавства України є чинними, неконституційними не визнавалися.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та додатків до неї, позивачка у 1992 році виїхала з України на постійне проживання в Ізраїль. На момент виїзду з України призначеної пенсії не мала, доказів зворотнього, як вже було зазначено вище, суду не надано.

У відповідності до положень частини 1 та 2 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що права та інтереси позивачки не порушено, оскільки остання виїхала на постійне місце проживання за межі території України, при цьому, пенсія їй призначена не була, крім того, станом на день постановлення даного судового рішення Верховною Радою України не прийнято Закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, позивачкою не було дотримано порядку подачі документів, а саме відсутній паспорт громадянина України, документів про місце проживання, а також за відсутністю страхового стажу, що в силу закону зумовлює відсутність підстав для призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини в розрізі норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 72-77, 242, 244-246, 257, 271, 286 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про зобов`язання призначити виплату пенсії особі, яка проживає за межами України - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня

Постанова може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя :