Справа № 554/7402/18
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 р.Справа № 554/7402/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Чалого І.С. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області на рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 20.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Савченко А.Г., вул. Навроцького, 5, м. Полтава, Полтавська, 36002, по справі № 554/7402/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області

треті особи Головне управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону подальшого в`їзду в Україну строком на три роки,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2019р задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано рішення № 21 від 28 серпня 2018 року головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України в Полтавській області Орисенка В. В., затвердженого заступником начальника Управління ДМС України в Полтавській області Якименком М. О. про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України в строк до 30 серпня 2018 року, з подальшою забороною в`їзду на територію України строком на три роки.

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вважає, що рішення про примусове повернення до країни походження з забороною в`їзду на територію України строком на три роки винесено на законних підставах.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 останній раз прибув до України 7 листопада 2017 року через КПП «Тополі» по паспортному документу Російської Федерації 75 6170869, виданому 12 жовтня 2017 року терміном дії до 12 жовтня 2027 року (а. с. 93).

Отримавши дозвіл на імміграцію в Україну, 17 грудня 2014 року позивач документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 (орган видачі - 6301).

Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 27 липня 2018 року на підставі п. п. 3, 4 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року було скасовано рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 17 грудня 2014 року про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 17 грудня 2014 року визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню (а. с. 92).

У зв`язку з наявністю рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 27 липня 2018 року, 27 серпня 2018 року управління карного розшуку ГУ НП в Полтавській області звернулося до УДМС України в Полтавській області з поданням щодо примусового повернення ОСОБА_1 за межі України із застосуванням заборони щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Подання мотивоване тим, що позивач нібито являється кримінальним авторитетом, на прізвисько «Шаміль», має статус так званого «смотрящего» в м. Лубни Полтавської області, де і постійно мешкає, дотримується злодійських традицій та поширює їх серед молоді, продовжує здійснювати негативний вплив на криміногенну ситуацію в регіоні, причетний до вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з вимаганням грошових коштів у громадян. При цьому будь-яких конкретних даних, які б були встановлені у визначеному законом порядку, ініціатор подання в ньому не наводить.

На підставі цього звернення 28 серпня 2018 року головним спеціалістом відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України в Полтавській області Орисенком В. В. відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МПТ № 064317 за порушення правил перебування в Україні, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП (а. с. 95).

В цей же день за результатами розгляду протоколу заступником начальника Управління ДМС України в Полтавській області Якименком М. О. винесено постанову ПН МПТ № 064317 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн (а. с. 96).

Рішенням № 21 від 28 серпня 2018 року головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України в Полтавській області Орисенком В. В., затвердженим заступником начальника Управління ДМС України в Полтавській області Якименком М. О. вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України в строк до 30 серпня 2018 року, а пунктом другим заборонено в`їзд на територію України строком на три роки.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 2 Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

У преамбулі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон України № 3773-VI) вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

- дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

- дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Також, відповідно до п. 2.5 Інструкції «Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», що затверджена наказом МВС України, Адміністрацією ДПС України, Службою безпеки України №353/271/150 від 23.04.2012 року, рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, по національності вірменин, який погано володіє українською мовою. Він являється іноземцем.

Проте, незважаючи на це, всупереч вимогам вказаної вище Інструкції, працівники УДМС України в Полтавській області під час вручення рішення № 21 не забезпечили ОСОБА_1 перекладачем та законним представником, прохання про яких останнім було озвучено службовій особі УДМС України в Полтавській області, про що свідчить відсутність підписів вказаних осіб у оскаржуваному рішенні.

В силу ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

З матеріалів справи вбачається, що 28 серпня 2018 року відносно ОСОБА_1 було складено протокол за виявлене порушення правил перебування в Україні, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП.

В цей же день, 28 серпня 2018 року, за результатами розгляду протоколу винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн.

Відповідно до вказаної постанови ОСОБА_1 нібито порушив правила перебування в Україні, а саме - ухилявся від виїзду за межі території України у місячний строк після скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні.

Проте, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 при притягненні його до адміністративної відповідальності наполягав на тому, що він будь-яким чином не був проінформований про скасування дозволу на імміграцію, що відобразилось і в його письмовому поясненні, наданому працівникам УДМС України, тому законодавства про правовий статус іноземців він не порушував.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції невірно прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про скасування йому дозволу на імміграцію, є безпідставними. Оскільки, незважаючи на те, що обов`язок доказування відповідно до ст.2 ст.77 КАС України в даній категорії справ покладається на відповідача - УДМС України в Полтавській області не надано жодного доказу того, що ОСОБА_1 було відомо про скасування його дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, представником позивача, було надано відповіді на адвокатські запити, якими підтверджується той факт, що ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб не повідомлявся взагалі про скасування йому дозволу на імміграцію в Україну.

Разом з тим, незаконність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.203 КУпАП встановлено 12.03.2019 року Другим апеляційним адміністративним судом при розгляді справи №554/7403/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яку було задоволено, а рішення Октябрського районного суду в м.Полтава від 13.11.2018 року по вказаній справі скасовано. Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, та відповідно скасовано постанову Управління державної міграційної служби України в Полтавській області серії ПН-МПТ №064317 від 28.08.2018 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.І ст.203 КУпАП та накладення адміністративного стягнення в сумі 1700 грн. Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.203 КУпАП закрито.

Крім того, 18.03.2019 року Харківським окружним адміністративним судом при розгляді адміністративної справи №520/894/19 було задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУДМС України в Харківській області, і визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №04/1-2238-14 від 27.07.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину РФ ОСОБА_1 , виданого 17.12.2014 року.

Отже обставин, необхідних для повернення позивача до країни походження, колегією суддів не виявлено.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно прийняв оскаржуване рішення про повернення позивача до країни походження, оскільки у даному випадку були відсутні підстави, передбачені статті 26 Закону №3773-VI, наявність яких закон пов`язує з можливістю повернення особи до країни походження.

Так, згідно п. 1.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід враховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч. 1 ст.13 Закону № 3773 в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Змістовний правовий аналіз вищезазначених норм Закону дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Встановлена ч. 2 ст. 26 Закону № 3773 можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч. 2 ст. 26 Закону № 3773, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є не обов`язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ст. 26 Закону № 3773 не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

При аналізі вищенаведених правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які, як вже зазначалось судом, визначені в ст. 13 Закону № 3773.

Як вбачається з рішення про примусове повернення в країну походження, ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку не перебуває. Взагалі представником апелянта не наведено та не надано доказів негативної характеристики щодо позивача.

Посилання відповідача на дані про причетність ОСОБА_1 до скоєння кримінальних правопорушень на території України, спростовуються наданими до суду відповідями ГУНП в Полтавській області на адвокатські запити, відповідно до яких по зазначеному в поданні кримінальному провадженні ОСОБА_1 має статус свідка, і підозра йому не повідомлялась. Крім того, відповідачем - УДМС України в Полтавській області - самостійно серед інших письмових доказів надано Вимогу УІАП ГУНП в Полтавській області від 27.08.2018р., в якій відсутня будь-яка інформація про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, починаючи з 1998 року (!) до даного часу. Вказані обставини встановлені судом під час розгляду справи в першій інстанції, їм вірно надано правову оцінку.

Отже обставин, які б забороняли в`їзд в Україну, колегією суддів також не виявлено.

Таким чином, судова колегія зазначає, що апелянтом не наведено суду передбачених законом підстав, необхідних для повернення позивача до країни походження, не зазначено жодного обґрунтування для застосування такого заходу як заборона для позивача в`їзду на територію України на три роки, не доведено, що при прийнятті оскаржуваного рішення було дотримано вимог Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджених наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБ України від 23.04.2012р. № 353/271/150, матеріали справи не містять доказів правомірності дій та рішення відповідача.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення суб`єкта владних повноважень слід скасувати.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 77 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості власних дій, що є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 2 ст. 243, ст.ст. 250, 272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327 - 329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 20.02.2019 року по справі № 554/7402/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.А. Спаскін
Судді (підпис) (підпис) І.С. Чалий О.В. Присяжнюк