Справа № 500/2746/18
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3652/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Багрія В.М., Старунського Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.,

представника позивача Юрківа Г.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Мандзій О.П.,

час ухвалення рішення - 12:46:39,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 22 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

13 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу(недоїмки) від 09 листопада 2019 року № Ф-1211-50 на суму 15819,54 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09 листопада 2018 року Головне управління ДФС у Тернопільській області протиправно прийняло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1211-50 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн, оскільки з 05 листопада 2015 року позивач припинила свою нотаріальну діяльність приватного нотаріуса та відповідно не отримувала дохід від такої діяльності, як самозайнята особа.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області про сплату боргу(недоїмки) від 09 листопада 2018 року №Ф-1211-50.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з 05 листопада 2015 року позивач не здійснював нотаріальну діяльність та не отримував доходу від такої діяльності, оскільки не мав усіх визначених законом підстав для здійснення нотаріальної діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у ОСОБА_1 як самозайнятої особи, у розумінні законодавства про зайнятість населення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивачем заява форми №7-ЄСВ не подана до фіскального органу 13 листопада 2015 року, чим порушено порядок зняття з обліку платника єдиного внеску. Відповідно фіскальний орган не зняв позивача з обліку платника єдиного внеску та не вніс записи до реєстру страхувальників із зазначенням дати та підстави зняття з обліку платника єдиного соціального внеску, а тому позивач є платником єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок відповідно до визначеної бази нарахування єдиного внеску.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що з 05 листопада 2015 року вже не була нотаріусом, не проводила і не могла проводити незалежну нотаріальну діяльність, оскільки подала заяву про припинення нотаріальної діяльності, і відповідно не могла отримувати доходи від такої діяльності. Тому не мала обов`язку сплачувати податки і єдиний внесок.

В судовому засіданні представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, в своїх пояснення посилався на доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 04 квітня 1994 року ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право зайняття нотаріальною діяльністю №1014. У зазначеному свідоцтві зроблено запис про припинення приватної нотаріальної діяльності нотаріуса відповідно до наказу Тернопільського головного територіального обласного управління №463/45 від 05 листопада 2015 року(а.с.7).

Згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру нотаріусів №1-ТП від 24 січня 2019 року ОСОБА_1 05 листопада 2015 року припинено нотаріальну діяльність(а.с.35).

Відповідно до довідки №2/10-1/19-00-50, виданої 02 січня 2019 року Чортківською державною податковою інспекцією Чортківського управління Головного управління ДФС у Тернопільській області, ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку з 04 квітня 2006 року по даний час як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю, з 18 лютого 1999 року взята на облік як платник єдиного соціального внеску. Платником податків подано до податкового органу 13 листопада 2015 року заяву про ліквідацію або реорганізацію за формою 8-ОПП та 29 грудня 2018 року заяву про зняття з обліку платника єдиного внеску за формою №7-ЄСВ(а.с.20). Аналогічні дані відображені в базі АІС "Податковий блок"(а.с.21).

Головним управлінням ДФС у Тернопільській області 09 листопада 2018 року сформовано та направлено позивачеві вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1211-50 з єдиного внеску в сумі 15819,54 грн(а.с.6).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із пп.14.1.226 п 14.1 ст.14 Податкового кодексу України(далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ) обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частиною 8 вказаної статті встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи. Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

Згідно із пп. 2 п. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Аналізуючи вищенаведені норми, колегія суддів зазначає, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної нотаріальної діяльності та отримання доходу від такої діяльності.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про нотаріат" від 02 лютого 1993 року №3425-ХІІ (далі - Закон №3425-ХІІ) передбачено, що нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Серед іншого, нотаріус не може займатися підприємницькою, адвокатською діяльністю, бути засновником адвокатських об`єднань, перебувати на державній службі або службі в органах місцевого самоврядування, у штаті інших юридичних осіб, а також виконувати іншу оплачувану роботу, крім викладацької, наукової і творчої діяльності.

Згідно із ст. 32 Закону №3425-ХІІ приватний нотаріус сплачує податки, встановлені Податковим кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 30 Закону №3425-ХІІ підставами припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса є, зокрема, подання приватним нотаріусом письмової заяви про припинення нотаріальної діяльності.

Частиною 1 ст. 30-1 Закону №3425-ХІІ встановлено, що припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса здійснюється Головним управлінням юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головними управліннями юстиції в областях, містах Києві та Севастополі за наявності підстав, передбачених цим Законом, шляхом видання наказу про припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса.

З матеріалів справи слідує, що позивачем припинено нотаріальну діяльність 05 листопада 2015 року згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру нотаріусів №1-ТП від 24 січня 2019 року(а.с.35).

Також, про припинення приватної нотаріальної діяльності нотаріуса відповідно до наказу Тернопільського головного територіального обласного управління №463/45 від 05 листопада 2015 року зроблено відповідний запис у свідоцтві ОСОБА_1 про право зайняття нотаріальною діяльністю №1014 від 04 квітня 1994 року(а.с.7).

Судом першої інстанції встановлено, що з 05 листопада 2015 року позивач не здійснював нотаріальну діяльність та не отримував доходу від такої діяльності, оскільки не мав усіх визначених законом підстав для здійснення нотаріальної діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у Гресько О.Т. як самозайнятої особи, у розумінні законодавства про зайнятість населення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 листопада 2018 року у справі №820/1538/17.

Щодо твердження відповідача про правомірність спірної податкової вимоги з огляду на не подання ОСОБА_1 заяви про зняття з обліку платника єдиного внеску за формою №7-ЄСВ, колегія суддів зазначає наступне.

Наказом Міністерства фінансів України від 09 листопада 2011 року № 1588 «Про затвердження Порядку обліку платників податків і зборів», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 року за № 1562/20300, затверджено вказаний Порядок, відповідно до п. 11.5. якого у зв`язку з ліквідацією або реорганізацією платника податків контролюючі органи розпочинають та проводять процедури, передбачені цим розділом, у разі одержання хоча б одного з таких документів (відомостей):

заяви за формою № 8-ОПП від платника податків, поданої згідно з пунктами 11.2-11.4 цього розділу;

відомостей державного реєстратора про внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, уповноваженого ними органу про припинення юридичної особи;

відомостей з Єдиного державного реєстру чи ЄДРПОУ, повідомлення органу державної реєстрації про припинення (закриття) відокремленого підрозділу;

судових рішень або відомостей з Єдиного державного реєстру, іншої інформації щодо прийняття судом рішень про порушення провадження у справі про банкрутство чи визнання банкрутом платника податків, порушення справи або прийняття рішення судом про припинення юридичної особи, визнання недійсною державної реєстрації чи установчих документів платника податків, зміну мети установи, реорганізацію платника податків.

Згідно із п.11.6. вищевказаного Порядку при проведенні заходів податкового контролю, пов`язаних з ліквідацією або реорганізацією платника податків, контролюючі органи організовують та планують їх таким чином, щоб вимоги щодо сплати платежів, контроль за справлянням яких здійснюють контролюючі органи, були сформовані і отримані особою, відповідальною за погашення грошових зобов`язань або податкового боргу платника податків, не пізніше строку, визначеного для заявлення кредиторами своїх вимог.

З аналізу вищевказаних норм слідує, що контролюючий орган повинен розпочати та проводити перевірку у разі отримання в даному випадку лише заяви № 8-ОПП.

13 листопада 2015 року позивач звернувся до податкового органу із заявою про ліквідацію або реорганізацію за формою № 8-ОПП(а.с.20,34).

З матеріалів справи слідує, що за результатами розгляду вказаної заяви згідно даних бази АІС "Податковий блок"(а.с.21.) цього ж дня прийнято рішення про припинення(розпочато ліквідаційну процедуру).

Отже, з 13 листопада 2015 року контролюючий орган був проінформований, що позивач не здійснював нотаріальну діяльність та не отримував доходу від такої діяльності, а відтак, не був самостійним платником єдиного внеску відповідно п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI.

Колегія суддів зазначає, що при проведенні перевірки по заяві № 8-ОПП відповідач мав би повідомити позивача про необхідність подання заяви № 7-ЄСВ, однак таке зроблено відповідачем не було, як і не було вказано при прийнятті документів про припинення нотаріальної діяльності від позивача які ще документи необхідно було б подати.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09 грудня 2018 року №Ф-1211-50 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року у справі № 500/2746/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. М. Багрій
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 29 травня 2019 року.