Справа № 420/5194/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5194/18
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю представника апелянта - Білоконь Н.О.,

представника позивача - ОСОБА_8

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні о 15:18 год. в м. Одесі, повний текст рішення виготовлений та підписаний 29.12.2018 р., по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року № 267-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Турецької республіки ОСОБА_1 ; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Турецької республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вважає оскаржуване рішення ДМС України необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки приймаючи рішення, належним чином не вивчив та не проаналізував інформацію, що може бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. прийняти рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги позивача. Доводами апеляційної скарги зазначено, що виїзд позивача до Румунії відбувся з метою відкриття бізнесу, а не у зв`язку з тиском з боку влади Туреччини. Відповідно до інформації по країні походження (далі - ІКП) в Туреччині (м. Стамбул) в ніч з 15 на 16 липня 2016 року відбулася спроба захоплення влади. Бунтівники намагалися повалити уряд, проте їх повстання було придушене. В результаті воєнного перевороту загинули понад 240 турецьких громадян, понад 2 тисячі осіб отримали поранення. В спробі державного перевороту, який був направлений на неконституційне звершення діючої влади, Туреччина звинувачує військових, які підтримують організацію опозиційного ісламського проповідника ОСОБА_2 (ТЕТО). Апелянт зазначає, що розслідування в державному перевороті закінчилося і всі військові та державні службовці, які звинувачувались були затримані. Слід зазначити, що позивач до жодної категорії осіб взагалі не відноситься та не був учасником перевороту адже з 1997 по 2011 рік (роки проживання в Туреччині) займався бізнесом, елементи будь-якого тиску на позивача з боку турецької влади за матеріалами особової справи не спостерігаються. Також апелянт вказує, що Позивач перебуває у міжнародному розшуку за скоєння злочинів передбачених ч.і" н.1 ст.158 ч.І, ст.204 ч.І КК Туреччини (шахрайство, підроблення документів), яке було розпочато ще в 2008 році, зазначене кримінальне правопорушення взагалі не має ніякого відношення до Руху ОСОБА_4 . Апелянт вказує, що проста приналежність до певної релігійної громади зазвичай не є достатньою для обґрунтування клопотання про надання статусу біженця. Однак, можуть існувати особливі обставини, коли приналеж:ність може стати достатньою підставою. Аналізом наданої позивачем інформації, враховуючи інформацію по країні походження позивача, можливо встановити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Сирійської Арабської Республіки. На відсутність утисків або дискримінації по відношенню до позивача у зв`язку з його діяльністю у організації ОСОБА_4 вказує обставина, відповідно до якої ОСОБА_1 мав можливість вільно та безперешкодно проживати та працювати па території Туреччини. Кримінальні переслідування позивача на території країни громадянської належності не мають жодного відношення до йіого членства в організації ОСОБА_4, він не підпадає під категорію ризику саме за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у випадку повернення на Батьківщину. З проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача встановлено відсутність будь-яких елементів особистої дискримінації, переслідування або порушення основоположних прав і свобод позивача з боку турецької влади, в тому числі пов`язаних із його симпатіями до організації ОСОБА_4. Апелянт зазначає, що відповідно до міжнародної практики провідних країн, спостерігаються тенденції щодо відмови у міжнародному захисті особам, які обвинувачуються за кримінальними провадженнями на території Туреччини у випадку наявності відповідних процесуальних гарантії та за результатами моніторингу ситуації з дотриманням прав людини на території країни громадянської належності заявників. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не вказав конкретні норми національного законодавства, які, на його розсуд, порушив суб`єкт владних повноважень під час прийняття рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що колегією Одеського апеляційного адміністративного суду по справі № 815/5648/16 також встановлено, що ОСОБА_1 не приховував інформацію, щодо кримінального переслідування, а добровільно надав документи, що стосуються справи. Всупереч цьому, ДМС при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту надає повторну відмову у визнанні біженцем позивачу з підстав припущення, а саме: його ухилення від відповідальності за скоєння кримінального правопорушення в Туреччині. Позивач зазначає, що побоювання можуть ґрунтуватись не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людейі (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Позивач зазначає, що в апеляційній скарзі ДМС відсутні доводи, в чому саме полягає порушення Одеським окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права при проголошенні судового рішення, та неповне з`ясування судом обставин справи. Зміст апеляційної скарги ґрунтується виключно на аналізі протоколів співбесід позивача та фактично дублює відзив відповідача, що був ним наданий в суді першої інстанції та оцінений судом при розгляді адміністративного позов ОСОБА_1

Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності.

Відповідно до ч.1 ст.310 КАС України апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 , отримав повідомлення від Головного управління ДМС України в Одеській області № 648 від « 03» вересня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У повідомленні зазначено, що підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є рішення ДМС України № 267-18 від 17 серпня 2018 року, відповідно до якого позивачу відмовлено, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Так, відповідачем встановлено наступне:

- подана ОСОБА_1 історія переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту;

- отримана від ОСОБА_1 інформація щодо його переслідування має низку суперечностей, які суттєво вплинули на прийняття рішення за заявою позивача.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суд враховує існуючу реальну небезпеку для Позивача, як учасника релігійного руху "Хізмет" та прихильника ОСОБА_4 , в разі повернення до Туреччини, у зв`язку з чим, суд вважає позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, рішення ДМС України №267-18 від 17.08.2018 року, є неправомірним, тому позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що в своєму адміністративному позові ОСОБА_1 посилається на те, що у країні свого походження він став жертвою переслідувань за ознакою віросповідання, у зв`язку із чим він не може повернутися у Республіку Туреччина, оскільки у Туреччині існує загроза його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари і він не бажає повернутися до своєї країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідачем зазначено, що було проведено аналіз наданої Позивачем інформації та документів та встановлено, що звернення позивача із відповідною про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області відбулось 29.04.2016 року.

За результатами всебічного розгляду заяви, ГУДМС України в Одеській області 19.08.2016 була підготовлена рекомендаційна позиція про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримана відповідним рішенням ДМС від 26.09.2016 № 485-16.

11.10.2016 позивач отримав відповідне повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив у судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду (далі - ООАС) від 13.07.2017 по справі № 815/5648/16 позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 року, апеляційну скаргу позивача було задоволено, постанову ООАС від 13.07.2017 скасовано, ГУДМС в Одеській області було зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 05.03.2018 року Верховним судом було відкрито касаційне провадження за скаргою ДМС на постанову ОААС від 20.12.2017.

Відповідно до рішення ДМС від 14.03.2018 № 16-18, на виконання відвідної постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 у справі № 815/5648/16, з урахуванням ухвали ОААС від 28.02.2018, Головним управлінням ДМС України в Одеській області було підготовлено відповідний наказ від 03.04.2018 № 64 про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача було встановлено, що під час перебування Позивача у країні походження, перебування поза межами країни своєї громадянської належності він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Факт симпатії позивача до руху ОСОБА_4 не розглядається у якості підстав для певних "особливих" поглядів або переконань, так само як і щодо внесення позивача до певної соціальної групи. Факт підсилення тиску з боку держави на організації, які асоціюють себе з підтримкою ОСОБА_4 у зв`язку зі спробою державного перевороту у Туреччині не має відношення до кримінальної справи яка була порушена у 2008 році, задовго до його офіційного виїзду з Батьківщини, симпатії до ОСОБА_4 відкрито не афішуються його прибічниками та послідовниками, що мінімізує будь-які переслідування.

Виходячи з аналізу звернення позивача на наявність в ньому ознак, зазначених в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону відповідачем встановлено, що під час проведення відповідної процедури, позивач не навів переконливих тверджень стосовно можливості застосування проти нього тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження у випадку повернення до країни громадянської належності. Водночас, з проведеного аналізу інформації, наданої позивачем можливо визначити, що наразі йому не може загрожувати застосування смертної кари у випадку повернення на Батьківщину (арк. 6 ого протоколу співбесіди від 06.07.2018). Додатково, можливо визначити, що покарання, яке очікує на позивача за кримінальними обвинуваченнями на території країни громадянської належності не носить характер надмірного або такого, що може загрожувати людській гідності особи.

Також, з аналізу матеріалів особової справи позивача було встановлено, що він та його близькі родичі також не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження, а саме насильницьких зникнень, викрадень, сумарних та позасудових страт, примусових переміщень та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення. Елемент кримінального переслідування позивача в Туреччині не містить ознак дискримінації в сфері порушення основоположних прав і свобод людини. Зокрема, він мав можливість особисто приймати участь у судових засіданнях, йому була надана можливість офіційно захищати себе у судових інстанціях шляхом залучення адвокатів, на момент слідства до нього не застосовувались адміністративні обмеження або зобов`язання (арешт, позбавлення волі, заборона виїзду з країни тощо).

На думку відповідача, рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 267-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватись цим притулком.

Згідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно до ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позицією ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Колегія суддів звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Крім того, Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС від 07.09.2011 р., № 649, визначено процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розділом ІІ "Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено:

2.1. Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц - зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Судом першої інстанції встановлено, що ДМС України було встановлено факт того, що позивач є саме послідовником ОСОБА_4 , а не просто проявляв симпатії до його руху, також є активним учасником релігійного руху "Хізмет", даний факт ніким не оскаржувався та підтверджується наданими документами, що містяться також в його особовій справі. Загальновідомо, що наразі в Туреччині наявний відкритий тиск державної влади на організації та осіб, які підозрюються у причетності до спроби державного перевороту в Туреччині, який стався 15-16.08.2016 року. Президент і прем`єр Туреччини у спробі державного перевороту прямо звинуватили так званих "гюлленістів" - прихильників руху "Хізмет" на чолі з лідером ОСОБА_4. Матеріали справи містять посилання на джерела, що вказують на крайнє невдоволення офіційної влади Туреччини існуванням руху "Хізмет" на території держави. Діючий президент Туреччини констатує вплив прихильників ОСОБА_4 на державні справи та звинувачує послідовників цього руху, яким серед інших є позивач, в тероризмі. Крім цього, Президент Туреччини також заявив, що він підтримуватиме рішення парламенту щодо відновлення смертної кари та, що держава буде "очищена від усіх прихильників проповідника ОСОБА_4".

Таким чином, вбачається наявність тиску з боку влади країни походження та постійні переслідування і дискримінацію усіх послідовників руху ОСОБА_4 "Хізмет".

Сторонами не заперечується, що позивач здійснює активну діяльність в організації "Хізмет", є прихильником ОСОБА_4 та надав правдиву інформацію щодо свого віросповідання. Також, в матеріалах справи наявні нотаріально посвідчені заяви свідків, що підтверджують обставини змушеного переїзду позивача із Туреччини до Румунії через побоювання переслідувань за релігійні переконання. Перебуваючи на території Румунії позивач міг вільно бути активним учасником руху "Хізмет" і був там у повній безпеці. Позивач вільно пересувався по країні і за кордоном, міг відкрито демонструвати свої релігійні погляди та приймати участь у релігійних зборах, обрядах, відкриттях релігійних шкіл, матеріальної допомоги організації ОСОБА_4 тощо. Проте, на території Туреччини така діяльність є вкрай небезпечною. Діяльність в організації "Хізмет" та прихильництво до руху ОСОБА_4 в Туреччині є особливо небезпечними для здоров`я та життя, оскільки такі погляди та релігійні переконання переслідуються державною владою, відбуваються репресії, воєнний стан, видворення з країни, публічні побиття на стадіонах, вбивства. Отже, відкрита діяльність організації "Хізмет", один з учасників якої є позивач, мала б значну загрозу для життя позивача, через що він змушений був, як і всі інші учасники "Хізмет" та послідовники ОСОБА_4 переховуватись.

Відповідно до вимог ч.83 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН "Прохач, що виражає побоювання стати жертвою переслідувань за політичні переконання, не повинен доводити, що влади країни його походження знали про його переконання до того, як він покинув країну. Він міг приховувати свої політичні переконання і ніколи не страждати від якоїсь дискримінації або переслідувань. Однак простий факт відмови від захисту з боку свого уряду або відмова повернутися може виявити дійсний психологічний стан прохача і його побоювання стати жертвою переслідувань. За цих обставин перевірка наявності досить обґрунтованих побоювань буде будуватися на оцінці наслідків, з якими після повернення може зіткнутися прохач, який має певні політичні погляди".

Крім того, згідно приписів ч. 82 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН "Наявність переслідувань за "політичні переконання" передбачає, що прохач має переконання, які або були виражені, або привернули увагу влади. Однак можуть бути також ситуації, коли прохач не виказував своїх переконань, проте через твердості його переконань можна резонно припустити, що ці переконання рано чи пізно будуть виражені і, як результат, прохач вступить в конфлікт з владою. Якщо це можна реально припустити, то прохач може розглядатися як особа, що відчуває побоювання переслідувань за політичні переконання".

Суд зазначає, що загальновідомим є той факт, що у ніч на суботу, 15 липня 2016 року, у Туреччині була здійснена спроба військового перевороту з метою захоплення влади в країні. Проте, військово-морські сили Туреччини, авіація та частина населення Туреччини не підтримали заколот. Після перевороту у м. Стамбулі мали намір вчинити самосуд над повстанцями. Спроба військового перевороту була придушена владою країни, президентом якої є Р.Т. Ердоган. Владою Туреччини у спробі державного перевороту було прямо звинувачено прихильників руху "Хізмет" на чолі з лідером ОСОБА_4. Президентом Туреччини була зроблена заява щодо відновлення смертної кари по відношенню до учасників державного перевороту. Отже, у країні свого походження позивач став жертвою переслідувань за ознакою віросповідання та не може повернутися до країни через існуючу загрозу життю, безпеці чи свободі, свої особисті погляди та віру, що відрізняється від поглядів та віри керівництва Туреччини.

Згідно з підпунктом "е" п. 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року № 649 (надалі Правила), оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідно до пункту 1.2 Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не було досліджено, який рівень небезпеки існує на даний час, не було перевірено інформацію, повідомлену позивачем щодо ситуації у країні походження позивача, яка є підставою обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25.06.2009 року №1 роз`яснено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях; неподання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою; при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач не намагався приховати інформацію щодо кримінального переслідування у Туреччині, його арешту в Україні та екстрадиційної перевірки. Більш того, він сам добровільно надав документи, що стосуються цієї справи. Крім цього, необхідно зазначити, що позивач звернувся за захистом в Україні саме 29.04.2016 року, у зв`язку з тим, що весь час до того він був повністю зайнятий процедурою екстрадиційного арешту. Після того як ситуація із екстрадиційним арештом була вирішена та в Туреччині загострювалась ситуація з переслідуваннями прихильників руху "Хізмет", позивач і звернувся за захистом в Україні, адже мав побоювання щодо своїх релігійних та політичних переконань вже давно. Позивач не звертався за захистом до тих пір поки, на його думку, загроза його особистості не стала реальною.

Позивач не намагається отримати статус біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через кримінальні провадження в Туреччині. Він звертається за захистом в Україні через реальні та обґрунтовані побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства, які наявні в Туреччині та підтверджуються багатьма джерелами.

Сповідання позивачем релігії руху "Хізмет", належність до прибічників ОСОБА_4, активна участь в цій організації, є обставинами, що підтверджують неможливість повернення до Туреччини, оскільки наявний великий ризик щодо нелюдського та такого, що принижує гідність поводження та загрози життю.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Що стосується клопотання апелянта про повернення надмірно сплаченої суми судового збору у розмірі 1057,20 грн., яке викладено у заяві про виконання ухвали Пятого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2019 р. про залишення апеляційної скарги без руху, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року апеляційну скаргу Державної міграційної служби України було залишено без руху з підстав, що по справі не повністю сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги та надано апелянту десять днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків поданої апеляційної скарги.

У зазначеній ухвалі було вказано, що позов містить дві вимоги немайнового характеру, у зв`язку з чим судовий збір за подання апеляційної скарги складає 2114,40 грн., а відповідно до платіжного доручення № 1014 від 21 грудня 2018 р., наданого до апеляційної скарги, як доказ сплати судового збору, апелянтом сплачено 1057,20 грн., тобто недоплачено 1057,20 грн., у зв`язку з чим апеляційна скарга була залишена без руху.

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху від Державної міграційної служби України надійшла заява про виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без рху, до якої додано платіжне доручення № 61 від 22 лютого 2019 року про сплату судового збору у розмірі 1057,20 грн. Проте, у заяві апелянт вказував, що даний адміністративний позов містить одну позовну вимогу немайнового характеру та одну похідну вимогу, у зв`язку з чим вважав, що сплаті підлягає судовий збір у розмірі 1057,20 грн., а саме відраховуючи судовий збір від наявності однієї вимоги немайнового характеру, у зв`язку з чим просили повернути надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 1057,20 грн.

Колегія суддів зазначає, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року № 267-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Турецької республіки ОСОБА_1 ; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Турецької республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позовна вимога про визнаня протиправним та скасувати рішення є однією вимогою, оскільки саме визнання рішення протиправним і є передумовою для застосування іншого способу захисту порушеного права, а саме його скасування.

А, позовна вимога зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву є другою окремою самостійною вимогою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції вірно зроблено розрахунок судового збору, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги, а саме 2114,40 грн., який зазначено в ухвалі П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що зазначене у заяві клопотання повернути надмірно сплачено суму судового збору у розмірі 1057,20 грн. задоволенню не підлягає.

Ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Повний текст судового рішення складено 27.05.2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов