Справа № 820/1009/17
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2019 року

Київ

справа №820/1009/17

адміністративне провадження №К/9901/41695/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуГоловного управління Державної фіскальної служби у Харківській області
на постановуХарківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року (суддя А.В. Зінченко)
та ухвалуХарківського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2017 року (колегія у складі суддів: Л.В. Тацій, З.Г. Подобайло, А.М. Григоров)
у справі№ 820/1009/17
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю компанія «Фінпром.Інвест»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у Харківській області
проскасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю компанія «Фінпром.Інвест» (далі - ТОВ компанія «Фінпром.Інвест») звернулося до суду із адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31 січня 2017 року № в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість (ПДВ) у сумі 759323,75 грн (в т.ч. податкові зобов`язання 607459 грн., штрафні санкції 151864,75 грн).

Позовні вимоги мотивовані тим, що висновки відповідача спростовуються оформленими належним чином первинними документами та реальністю виконаних господарських операцій зі спірними контрагентами, відтак оскаржуване податкове повідомлення-рішення в частині збільшення грошового зобов`язання з ПДВ є протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2017 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 31 січня 2017 року № в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 759323,75 грн. (в тому числі податкові зобов`язання 607459 грн. та штрафні санкції 151864,75 грн.)

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції, виходив з необґрунтованості висновків відповідача про порушення позивачем вимог податкового законодавства, оскільки реальність господарських операцій, проведених позивачем з контрагентами, підтверджується первинними документами.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що судові рішення були ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а обставини, що мають значення для вирішення справи, судами з`ясовані неповно. Доводи касаційної скарги є аналогічними обґрунтуванням його апеляційної скарги.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що фахівцями Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області проведено планову виїзну перевірку ТОВ компанії «Фінпром.Інвест», з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2013 року по 30 вересня 2016 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 30 вересень 2016 року, за результатами якої складено акт № 29/20-40-14-03-08/31498750 від 18 січня 2017 року, яким встановлено порушення позивачем приписів: п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.4, 201.7, 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму ПДВ, яка підлягає сплаті в бюджет всього на 609895 грн.

На підставі висновків акту перевірки контролюючими органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 31 січня 2017 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 762368,75 грн., з яких: основний платіж - 609895 грн., штрафні (фінансові) санкції (штрафи) - 152473,75 грн.

Фактичною підставою для прийняття контролюючим органом рішення, слугувало відображене в акті судження про безпідставність формування позивачем податкового кредиту по взаємовідносинам з контрагентами ТОВ «Регіон.Строй», ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» у перевіряємому періоді, оскільки у позивача відсутня затверджена процедура для відбору (перевірки) постачальників послуг, укладені договори підряду мають однаковий зміст, форму та сутність. Також контролюючим органом зазначено, що позивачем не надано: докази відшкодування підрядником витрат на закупівлю енергоносіїв, акти передання підряднику технічних завдань, актів на скриті роботи та доказів про координацію робіт на об`єктах.

Слід відзначити, що на вказані доводи відповідач посилався як у акті перевірки, так і в запереченнях на адміністративний позов, поданих до суду першої інстанції, а також і у доводах апеляційної та касаційної скарг.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що між позивачем (Замовник) і ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» (Підрядник) та ТОВ «Регіон.Строй» (Підрядник) укладено договори підряду № 05-VIII/6.8-5-6 від 01 серпня 2014 року та додаткової угоди № 1 від 17 січня 2015 року до вказаного договору, № 05-VI/6.5-5-6 эт від 08 серпня 2014 року та додаткова угода № 1 від 18 серпня 2014 року, № 1606/14 від 16 червня 2014 року, № 05-VIII/6.8-2 від 17 серпня 2015 року, № 05-VI/6.5-5-2 эт від 30 березня 2015 року, № 05-VIII/8.3 эт від 01.08.2013 року, № 05-VIII/8.3-8.2 від 10 лютого 2014 року, № 05-VIII/8.3-7эт від 10 лютого 2014 року, № 05-VIII/8.3-4Л від 14 квітня 2014 року, № 05-VIII/8.3-9-2 від 14 квітня 2014 року, № 05-VIII/8.3-7-2 від 14 квітня 2014 року, № 05-VIII/8.3-4от від 08 липня 2014 року, № 05-VIII/8.3-5-6 від 26 серпня 2014 року, № 03/02-15 від 12 лютого 2015 року, № 05/03-15 від 05 березня 2015 року, № 05-VIII/8.3-2от від 06 березня 2015 року, № 26/12-15 від 08 грудня 2015 року, відповідно до умов яких Підрядник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цих договорах, на свій ризик виконати за завданням замовника будівельні монтажні роботи на об`єкті будівництва Торгово-офісного центру по вул. Каразіна, 2 у м. Харкові, а замовник зобов`язується оплатити вказані роботи. Перелік робіт, етапи виконання робіт, та їх об`єми визначаються сторонами у договірній ціні, яка є невід`ємною частиною договору.

Суди попередніх інстанцій, надаючи оцінку обставинам справи та досліджуючи правильність врахування позивачем у податковому обліку витрат на оплату придбаних у контрагента робіт, дійшли правильного висновку, що реальність господарських операцій позивача за наведеними договорами підтверджується первинними документами податкового обліку, які містять всі необхідні реквізити, які характерні для такого роду господарських взаємовідносин та обов`язковість ведення яких передбачена нормами законодавства України, а саме: податковими накладними, які містять адресу місцезнаходження сторін договору, одиниці виміру, вид та кількість послуг, ціну та зареєстровані в реєстрі, довідками про вартість виконаних робіт, договірними цінами, актами приймання виконаних робіт.

При укладенні договорів сторонами було досягнуто усіх істотних умов, вони спрямовані на реальне настання правових наслідків, відповідають економічному змісту та чинному законодавству.

Суди окрім дослідження первинних документів, складених на реалізацію укладених зі спірними контрагентами договорів, цілком обґрунтовано звернуто увагу на виконання досягнутої домовленості позивачем отримано від вказаних контрагентів послуг, визначені сторонами договорів у договірних цінах (кошторисах): монтаж обладнання електросвітла, обладнання для обліку електроенергії для кондиціювання та вентиляції, електричних боксів, опалення, загально будівельні, оздоблювальні роботи, улаштування стяжок, гіпсокартонних перегородок та інші.

Відповідно до приписів підпункту «а» пункту 198.1 та пунктів 198.2, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу положень пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За вимогами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Проведення господарських операцій суб`єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Зважаючи на вимоги вищенаведених норм попередні судові інстанції, вирішуючи спір по суті, дійшли правильного висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів, робіт та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, які містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судами були досліджені всі первинні документи та встановлено дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до податкового кредиту на підставі податкових накладних, виданих контрагентами, які на час здійснення господарських операцій були зареєстровані у встановленому законодавством порядку.

Слід відзначити, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (Ухвала ВАСУ від 20 січня 2015 року № К/800/15312/13).

При цьому, з акта перевірки судом апеляційної інстанції встановлено, що податковому органу до перевірки були надані та досліджені: головна книга, журнали ордера та оборотні відомості по бухгалтерських рахунках: 31 «Рахунки у банках», 63 «Розрахунки з постачальниками», 644 «Податковий кредит»; договори та документи, що свідчать про їх виконання: рахунки-фактури, видаткові (прибуткові ) накладні, первинні банківські документи, акти виконаних робіт, податкові накладні, реєстри отриманих податкових накладних. Претензій до форми, змісту цих документів, правоздатності позивача та/або його контрагентів, контролюючим органом не висловлено.

Також, судом апеляційної інстанції обґрунтовано звернуто увагу на те, що позивачем надано кошторисну документацію, яка є первинною і призначена для встановлення кошторисної вартості окремих видів будівельно-монтажних робіт. У кошторисній документації позивачем із контрагентами визначена вартість робіт, яка складається як із прямих, так і з загально виробничих витрат, що включають у себе як витрати на енергоносії, так і витрати на скриті роботи та інших витрат, пов`язаних зі створенням загальних умов будівельного виробництва, його організацією, управлінням і обслуговуванням.

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає зауваження, які викладені у касаційній скарзі щодо ненадання окремих (додаткових) документів по вказаних витратах є безпідставними.

Окрім того, суди, оцінюючи висновки податкового органу про нікчемність правочинів, укладених позивачем з контрагентами, дійшли вірних висновків про те, що факт нікчемності правочинів або визнання їх такими, що не відповідають закону, в тому числі вимогам ст. ст. 203, 215, 228, Цивільного кодексу України, має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Водночас, доводи скаржника, що договори позивача з контрагентами містять аналогічний зміст, спростовуються самими копіями договорів, які надані позивачем та містять дані про виконання контрагентами послуг з проведення будівельних, монтажних робіт різних за змістом, на різних поверхах об`єкту, що відображено як у самих договорах, так і у кошторисній документації, і у актах виконаних робіт.

Підсумовуючи вищевикладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про непідтвердження податковим органом порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для задоволення позову.

Суд касаційної інстанції визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

........................

........................

......................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду