Справа № 120/1138/19-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 травня 2019 р. Справа № 120/1138/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Шаповалової Тетяни Михайлівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука Віктора Володимировича,

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу в порядку спрощеного позовного провадження справу:

за позовом: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 )

до: Хмільницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (місцезнаходження: вул.Столярчука, 15а, м. Хмільник, 22000)

про: визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Хмільницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (далі - відповідач), у якому просила суд:

- визнати протиправними дії Хмільницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо припинення виплати їй пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»;

- визнати протиправним та скасувати рішення Хмільницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області № 200/06-37/02/1 від 30.01.2019 року;

- зобов`язати Хмільницьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області поновити з 01.02.2019 року виплату їй пенсії за вислугу років, нарахованої відповідно до рішення про призначення пенсії № 29 від 10.09.2018 року та виплатити безпідставно не виплачену пенсію за вислугу років з 01.02.2019 року по день набрання чинності даного рішення;

- стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору у сумі 768, 40 грн.;

- рішення суду допустити до негайного виконання;

- зобов`язати відповідача у місячний термін повідомити її про виконання рішення суду.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 10.09.2018 року їй була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII (далі - Закон України «Про прокуратуру», Закон №1697-VII), при цьому був врахований страховий стаж, який становив 29 років 1 місяць 1 день, у тому числі на посадах «прокурора» - 23 роки 7 місяців 1 день.

Рішенням відповідача від 30.01.2019 року було виключено стаж роботи на посадах «помічника та старшого помічника прокурора» та припинено виплату пенсії за вислугу років з підстав відсутності необхідного для призначення такої пенсії стажу.

Позивач не погоджується з такими діями відповідача та вважає рішення протиправним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства і грубо порушує її конституційне право на соціальне забезпечення.

04.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 263 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

02.05.2019 року до суду надійшла заява від відповідача про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду в зв`язку з відсутністю предмету спору. Так, відповідач пояснив, що 02.05.2019 року рішенням № 29 позивачу відновлено призначену пенсію. Також відповідачем надано до суду копії матеріалів пенсійної справи.

Ухвалою суду від 3 травня 2019 року у задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду відмовлено, призначено судове засідання для розгляду справи з викликом сторін, зобов`язано відповідача надати до суду інформацію щодо того, чи поновлено виплату пенсії ОСОБА_1 та чи виплачено різницю у виплатах.

24.05.2019 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача де зазначено, що виплата пенсії відновлена з 01.02.2019 року. Інших доказів, які підтверджують відновлення виплат відповідачем не надано.

В судове засідання 28.05.2019 року представник відповідача не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, що не перешкоджає розгляду справи по суті відповідно до вимог ст. 205 КАС України.

Позивач в судове засідання з`явилася та підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Суд поставив на розгляд питання про можливість закриття провадження у справі на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України в зв`язку з тим, що оскаржувані позивачем порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Позивач заперечила проти закриття провадження у справі з таких підстав та пояснила, що не зважаючи на прийняття рішення 02.05.2019 року про поновлення виплати ій пенсії, відповідач таку виплату не поновив, а тому відсутні підстави вважати, що її права поновлені. Тому просила задовольнити позов в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та оцінивши інші докази, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.

З 01.02.1995 року по 30.11.1995 року позивач працювала на посаді юрисконсульта юридичного відділу виконавчого комітету Первомайської міської ради Луганської області.

У подальшому, позивач працювала в органах прокуратури, зокрема:

- 01.12.1995 року по 17.02.1999 року на посаді помічника прокурора міста Первомайска Луганської області;

- з 18.03.1999 року по 06.06.2012 року на посаді старшого помічника прокуратури міста Первомайска Луганської області;

- з 07.07.2012 року по 08.10.2014 року на посаді старшого прокурора міста Первомайска Луганської області;

- з 09.10.2014 року по 15.07.2015 року на посаді старшого прокурора Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області;

- з 16.07.2015 року по 14.12.2015 року на посаді прокурора Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області;

- 15.12.2015 року по 10.09.2018 та до часу звернення з позовом на посаді прокурора Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області.

10.09.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Хмільницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області № 29 від 10.09.2018 року ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру».

Зазначеним рішенням встановлено, що станом на 10.09.2018 року страховий стаж позивача становить 29 років 1 місяць і 1 день, з яких стаж на посадах прокурора/слідчого 23 роки 7 місяців 1 день.

Рішенням Хмільницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області № 200/06-37/02/1 від 30.01.2019 року ОСОБА_1 припинено виплату раніше призначеної пенсії за віком. Рішення обґрунтовано тим, що посади «помічник та старший помічник прокурора» на яких працювала позивач з 01.12.1995 року по 06.06.2012 року не передбачені ст.15 Закону України «Про прокуратуру», а тому зарахувати вказані періоди роботи до стажу роботи на посадах прокурорів немає підстав. Тобто стаж роботи позивача на посадах прокурора складає 6 років 03 місяців, що недостатньо для призначення пенсії відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 13-14).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд враховує, що пенсійне забезпечення прокурорів та працівників прокуратури визначено в Законі України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 (далі - Закон №1697-VII).

Положеннями ст. 15 Закону №1697-VII встановлено хто є прокурором органу прокуратури.

Згідно ч. 1 ст. 86 Закону №1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.10.2017 р. по 30.09.2018 р. - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців.

Відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у ст. 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів.

Частиною 8 ст. 86 Закону №1697-VII визначено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 16 Закону №1697-VII гарантії незалежності прокурора забезпечується належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора.

У відповідності до ст. ст. 22, 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і формував правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, в т.ч. в прокуратурі (рішення Конституційного суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсації і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційного Суду України вказував, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян під час проходження служби, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба (зокрема) в правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні зазначив, що розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей. Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини з їх пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії позивачу має зараховуватись як час роботи безпосередньо на прокурорських посадах так і стаж роботи на посадах помічника прокурора, старшого помічника прокурора. Зазначений період роботи в повному обсязі підлягає зарахуванню до роботи, що дає право на призначення пенсії в силу приписів ст. ст. 15, 86 ЗУ «Про прокуратуру», поряд із періодом роботи позивача безпосередньо на посаді прокурора. Станом на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, позивач мала достатньо як спеціального так і загального стажу для призначення пенсії відповідно до ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру».

Зазначені обставини підтверджуються дослідженими копіями трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 .

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тому, в даному випадку, суд враховує правову позицію викладену у постанові Верховного суду від 31 січня 2019 року у справі №425/1056/17.

Враховуючи зазначене, не зважаючи на прийняття відповідачем 02.05.2019 року рішення про поновлення виплати пенсії позивачу, а також те, що відповідачем не надано доказів щодо реалізації зазначеного рішення та виконання дій, спрямованих на поновлення порушених прав позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача у місячний термін повідомити позивача про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття рішення у справі. Тобто, питання щодо зобов`язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов`язком.

Таким чином, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача у місячний термін повідомити позивача про виконання рішення суду.

Що стосується клопотання позивача допустити рішення суду до негайного виконання, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

П.1 ч. 2 ст.371 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

В даному ж випадку, суд не вбачає підстав для звернення даного рішення до негайного виконання, оскільки, як слідує зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення про присудження пенсії у межах суми стягнення за один місяць, тобто умовою для негайного виконання судового рішення є задоволення вимог позивача саме про стягнення певної суми пенсії.

Враховуючи наведене, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведене, витрати понесені позивачем у даній справі в сумі 768,40 грн. судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Хмільницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Хмільницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру".

Визнати протиправним та скасувати рішення Хмільницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області № 200/06-37/02/1 від 30.01.2019 року.

Зобов`язати Хмільницьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області поновити з 01.02.2019 року виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, нарахованої відповідно до рішення про призначення пенсії № 29 від 10.09.2018 року та виплатити безпідставно не виплачену пенсію за вислугу років з 01.02.2019 року з врахуванням проведених виплат.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений при зверненні до суду в сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Хмільницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 );

Відповідач: Хмільницьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області (вул. Столярчука, 15а, м. Хмільник, Вінницька область, ).

Повний текст судового рішення виготовлено 31.05.2019 року

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна