Справа № 826/11539/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 травня 2019 року № 826/11539/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №1-26554 від 27.03.2018,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1-2654 від 27.03.2018 щодо сплати земельного податку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.08.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є одним із співвласників нежитлових будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 які належать в рівних частинах позивачу та ОСОБА_2 на підставі договору обміну (міни) від 01.11.2002 та від 21.05.2003. Крім того, позивач зазначає, що його житлові приміщення займають земельну ділянку загальною площею 524, 95 кв. м., в той час як податкове повідомлення-рішення було нараховано на земельну ділянку у розмірі 965 кв.м. До того ж, одним із видів господарської діяльності позивача є надання в оренду й експлуатацію власного орендованого нерухомого майна (КВЕД 68.20), у зв`язку з чим, частина приміщення та земельної ділянки здається ним на підставі договору оренди №010166 від 01.01.2017. Позивач вважає, що права на земельну ділянку на якій знаходяться його нежитлові приміщення за ним не оформлені, у зв`язку з чим, його не можна вважати платником земельного податку, крім того, використовується в господарській діяльності фізичної особи-підприємця і перебуває на спрощеній системі оподаткування.

У відзиві на позовну заяву, відповідач проти задоволення позовних вимог відмовив, з огляду на те, що використання землі в Україні є платним. Як вбачається з даних Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, господарською діяльністю позивача є здавання в оренду саме нежитлового приміщення, а не земельної ділянки, у зв`язку з чим, звільнення від сплати податку за умови, коли окремо в найм здається приміщення, а не земельна ділянка умовами Податкового кодексу України не передбачено.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору обміну (міни) від 01.11.2002 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить в рівних частинах на праві власності нежитлова будівля - корпус №3 (літ. Ж), за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 7/100 частин від цілісного майнового комплексу загальною площею 25040,48 кв. м. і складає 1761,6 кв. м.

Згідно витягу з ЄДРПОУ, позивач є фізичною особою-підприємцем, який перебуває на обліку в ДПІ у Святошинському районі м. Києва і здійснює надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (код КВЕД 68.20).

Відповідно до договору оренди від 02.01.2017 №20116 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , як орендодавець передав ТОВ "Тара-Пак", як орендарю у тимчасове використання нежитлові приміщення загальною площею 299 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ними загальною площею 299 кв. м. Згідно п. 5.1 Договору, останній вступає в силу з дня його підписання і діє до 02.12.2017.

27.03.2018 Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві винесено податкове повідомлення-рішення №1-2654, яким нараховано позивачу суму податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2018 рік в розмірі 122158 грн. 92 коп.

Не погоджуючись з даним податковим-повідомленням рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України, а справляння плати за землю - Податковим кодексом України.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України: земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) (підпункт 14.1.72); землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73); земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (підпункт 14.1.74).

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платники земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) (підпункт 269.1.1); землекористувачі (підпункт 269.1.2).

Відповідно до підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Так, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, які раніше було надано їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ст. 81 Земельного кодексу України.

Як встановлено судом, позивачу та ОСОБА_2 належить в рівних частинах на праві власності нежитлова будівля - корпус №3 (літ. Ж), за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 7/100 частин від цілісного майнового комплексу загальною площею 25040,48 кв. м. і складає 1761,6 кв. м. Отже, з вищевказаного вбачається, що позивачу на праві власності належить 880, 8 кв.м.

Разом з тим, за договором обміну (міни) від 21.05.2003 та ОСОБА_2 належить в рівних частинах на праві власності нежитлова будівля (літ. К), за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 169, 10 кв. м. Отже, з вищевказаного вбачається, що позивачу на праві власності належить 84, 55 кв.м.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (п. 1 ст. 120 Земельного кодексу України).

Аналогічна норма передбачена також ст. 377 Цивільного кодексу України, якою визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, установлених для поперед нього землевласника (землекористувача).

Таким чином, суд приходить до висновку, що із набуттям права власності на вищевказані нежитлові будівлі, позивач набув у власність земельну ділянку.

Отже, зазначені вище норми права закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За ними визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016 № 253цс16.

Враховуючи викладене, судом не приймаються до уваги посилання позивача на те, у власника будівлі, споруди (їх частини) обов`язок зі сплати земельного податку за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), виникає з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, оскільки у разі набуття права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення (нежитлові будівлі), що розміщені на землі, та не оформлення права власності або права користування на таку земельну ділянку обов`язок зі сплати податку за землю виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю, що розміщено на цій землі, адже якщо фізична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.

Наведене також підтверджується умовами договору оренди від 02.01.2017 №20116, що міститься в матеріалах справи, за умовами якого позивач передав орендарю у тимчасове користування нежитлові приміщення загальною площею 299 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ними, що свідчить про те, що дана земельна ділянка належить позивачу, однак не оформлена, інакше він би не міг реалізувати своє суб`єктивне право на розпорядження даною земельною ділянкою.

Крім того, у разі переходу права власності на нерухоме майно податок за земельні ділянки, на яких таке майно розташоване, сплачується з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (п. 287.6 Податкового кодексу України).

Таким чином, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладене у постанові Верховного Суду від 13.12 2018 по справі №826/16887/16.

Окрім того, суд звертає увагу, що питання нарахування ОСОБА_1 грошового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» за 2016 рік на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було предметом дослідження в адміністративній справі №826/13115/16. Відтак, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2017 по справі №826/13115/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2017 встановлено правомірність нарахування ОСОБА_1 грошового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» за 2016 рік.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (п. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України).

До того ж, як вбачається зі змісту оскаржуваного повідомлення-рішення, відповідачем було нараховано позивачу податок на земельну ділянку загальною площею 965, 35 кв. м. (880, 8 кв.м. + 84, 55 кв.м.), площа земельної ділянки визначена податковим органом шляхом поділу загальної площі земельної ділянки на кількість співвласників.

Однак позивач проти вказаних розмірів з якого був обрахований податок заперечив, з огляду на те, що будівля - корпус №3 (літ. Ж), за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1761,6 кв. м. є двоповерховою на підтвердження чого надав оціночний акт та план, що в свою чергу свідчить про те, що земельна ділянка під будівлею займає 440, 4 кв.м.

Так, п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України встановлено, що за земельну ділянку, на якій розміщено будівлю, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності й поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розміщено будівлю, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожній з них пропорційно тій частині площі будівлі, що перебуває в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Як визначено частиною першою ст. 86 Земельного кодексу, земельна ділянка може перебувати у спільній власності з визначенням часток кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Отже, якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб або перебуває у спільній частковій власності, то податок за земельну ділянку, на якій розташовано таку будівлю, сплачується кожним співвласником будівлі пропорційно належній йому частці під таким приміщенням, з урахуванням прибудинкової території.

Статтею 289 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Відповідно до статей 15, 20, 23 « » підставою для проведення оцінки земель, у тому числі нормативної грошової оцінки земельних ділянок, є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Із пояснень відповідача слідує, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок несільськогосподарського призначення визначається відповідно до п.2 рішення Київської міської ради від 26.07.2007 № 43/1877 зі змінами та доповненнями окремо в межах економіко-планувальних зон за формулою: Цн = Цим х Пз х Кф х Кл х Кі, де:

Цн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки в гривнях:

Цнм - середня вартість одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної

економіко-планувальної зони;

Пз - площа земельної ділянки в квадратних метрах;

Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки; Кл - узагальнюючий локальний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки і визначається як добуток значень окремих локальних коефіцієнтів, що впливають на місце розташування цієї земельної ділянки (при цьому значення узагальнюючого локального коефіцієнта не повинно бути нижче 0,50 і вище 1,50); Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки.

Враховуючи вищевикладене нормативно грошова оцінка в 2018 році за земельну ділянку під нежитловим приміщенням, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,096535га., становить:

4071963,98грн=741,38x965x2,0x1,5x1,249x1,433x1,06x1,0 де:

741,38 грн. - грошова оцінка за 1 кв.м.

965 кв.м. - площа нежитлового приміщення;

2,0 - функціональний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки;

1, 5- узагальнюючий локальний коефіцієнт.

Дані коефіцієнти використано відповідачем відповідно до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», рішення вводиться в дію з 01.07.2015 (згідно з рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 №565/565) із змінами і доповненнями, внесеними рішенням Київської міської ради від 10.03.2016 № 217/217), та з врахуванням вимог наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 №489 із змінами та доповненнями;

1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держземагенства від 14.01.2015 року № 6-28-0 22-215/2-15;

1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 року № 6-28-0.22-201/2- 16 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель»;

1, 06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 року № 22-28-0.22- 443/2-17 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель»);

1,0 - коефіцієнт індексації грошової оцінки відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 22.01.2018 р. № 1735/7/99-99-12-03-05-17 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель».

Ставка земельного податку в 2018 році обраховується відповідно до п.5 додатку З «Положення про плату за землю в місті Києві» до рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 № 242/5629 зі змінами та доповненнями та становить - 3%.

Відповідно сума земельного податку за 2018 рік була розрахована ОСОБА_1 . р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 . за земельну ділянку що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить: 4071963.98 x 3% = 122158,92 грн.

Таким чином посилання позивача на те, що йому невірно обраховано суму земельного податку не приймається судом до уваги та спростовується матеріалами справи.

Також, в обґрунтування протиправності нарахованого податку, позивач посилався на те, що він здійснює господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, зокрема є платником єдиного податку, а належна йому на праві приватної власності нежитлова будівля використовується у господарській діяльності, що є підставою для звільнення його від обов`язку сплати земельного податку у силу положень статті 297 Податкового кодексу України.

Зокрема, у пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно з пп. 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 269 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю земельну ділянку для проведення господарської діяльності.

Як вбачається із наданого позивачем договору оренди №010166 від 01.01.2017 позивач передав у найм земельну ділянку під будівлею у розмірі 299 кв.м. для проведення господарської діяльності у 2017 році. Доказів пролонгації даного договору, а також використання протягом 2018 року для господарської діяльності земельної ділянки в розмірі 965, 35 кв. м надано не було, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо нарахування земельного податку.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати не розподіляються.

Керуючись, ст. ст. 2, 19, 77, 90, 139, 194, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур