Справа № 460/2617/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/2967/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Дроздовської Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року у справі № 460/2617/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України про скасування рішення, зобов`язання вчинення дій (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Борискіним С.А. в м. Рівне Рівненської області 30.01.2019 року, згідно з протоколом судового засідання о 12:26 год., повний текст судового рішення складено 06.02.2019), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України (далі відповідач), в якому він просив:

- визнати протиправним рішення відповідача про відмову у переведенні засудженого ОСОБА_1 із Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» (далі ДУ «Городищенська ВК (№ 96)») до Державної установи «Петрівська виправна колонія (№ 49)» (далі ДУ «Петрівська ВК (№ 49)»).

- зобов`язати відповідача розглянути питання щодо переведення засудженого ОСОБА_1 із ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» до ДУ «Петрівська виправна колонія (№ 49)» із урахуванням висновків суду.

Рішенням рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що рішення відповідача про відмову у зміні колонії до найближчої відстані місця проживання дружини засудженого є незаконним та протиправним, оскільки його дружина проживає на території Дніпропетровської області, а ДУ «Петрівська колонія (№ 49)» є колонією з найближчим місцем розташуванням до території проживання дружини як найближчого родича.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні.

В судовому засіданні апелянт та його представник просили задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідача в письмовій заяві на ім`я суду просив розглядати справу за його відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що засуджений відповідно до вироку Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28.12.2009 ОСОБА_1 з 05.11.2017 відбуває покарання в ДУ «Городищенська ВК (№ 96)».

23.07.2018 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з клопотанням, в якому на підставі ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України), просив перевести його для подальшого відбування покарання з ДУ «Городищенська ВК (№ 96)» Рівненської області до ДУ «Петрівська ВК (№ 49)» Кіровоградської області у зв`язку з тим, що його дружина ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 родичі: батько ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Вказав про те, що станом на день звернення з даним клопотанням приїздити на побачення та підтримувати з ним іншого роду соціальні зв`язки для його дружини є проблематичним.

Листом від 30.07.2018 № 30/03/3236 ДУ «Городищенська ВК (№ 96)» направлено вказане клопотання ОСОБА_1 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України для розгляду. Вказаний лист був отриманий адресатом 15.08.2018 за вхідним № П-1571.

Відповідно до змісту протоколу Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі Центральна комісія) від 04.09.2018 № 6 комісією у складі п`яти членів та голови було, зокрема, вирішено відмовити засудженому ОСОБА_1 у переведенні із ДУ «Городищенська ВК (№ 96)» до ДУ «Петрівська ВК (№ 49)», враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 КВК України.

06.09.2018 Адміністрація Державної кримінально-виконавчої служби України надіслала на адресу ДУ «Городищенська ВК (№ 96)» (для оголошення засудженому ОСОБА_1 ) лист за №1/4-10113/Ми, в якому повідомила про розгляд клопотання позивача. Зокрема, зазначила про те, що Центральною комісією 04.09.2018 прийнято рішення про відмову у переведенні засудженого ОСОБА_1 із ДУ «Городищенська ВК (№ 96)» до ДУ «Петрівська ВК (№ 49)», враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 КВК України. Разом з вказаним листом надіслано витяг з протоколу засідання Центральної комісії Адміністрації ДКВ України № 6 від 04.09.2018.

Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що доказів на підтвердження винятковості обставин, що зумовлюють необхідність переведення позивача матеріали справи не містять.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 1 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими (далі - КВК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КВК України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (ч. 4 ст. 7 КВК України).

Положенням ч. 1 ст. 8 КВК України передбачено, що засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 року № 680/5 затверджено Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, ті їх переведення, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за № 266/30134 (далі - Положення № 266/30134).

Пунктом 2 Розділу I Положення № 266/30134 передбачено, що комісії у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, а також Положенням про визначення виду колонії.

Відповідно до п. 3 розділу I Положення № 266/30134 центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється у Міністерстві юстиції України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Центральна комісія, в контексті приписів п. 2 розділу II Положення № 266/30134, утворюється Міністром юстиції України у кількості не менше дев`яти осіб. До складу центральної комісії обов`язково входять заступник Міністра юстиції України, на якого згідно з розподілом обов`язків покладено координацію та контроль за діяльністю Державної кримінально-виконавчої служби, директор Департаменту Державної кримінально-виконавчої служби України, керівники підрозділів, які здійснюють організацію оперативної роботи, медичного забезпечення, контролю за виконанням судових рішень.

Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань про переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління згідно з вимогами статей 57, 93 КВК України.

В свою чергу, зона діяльності міжрегіонального управління - адміністративно-територіальні одиниці, на територію яких поширюються повноваження відповідного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі - міжрегіональне управління) (п. 3 розділу I Положення № 266/30134).

Пунктами 1, 2, 5 розділу IV Положення № 266/30134 встановлено, що у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

Міжрегіональна та центральна комісії мають право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, СІЗО та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.

Рішення комісій оформлюються протоколами, які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії.

Згідно із п. 1 розділу VI Положення № 266/30134 рішення комісій оформлюються протоколами, які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії.

Матеріали засідання комісії формуються в облікові справи, які прошиваються, а сторінки нумеруються. Облікова справа обов`язково має містити протокол засідання комісії та документи, що стосуються прийнятих на засіданні рішень (п. 3 розділу VI Положення № 266/30134).

Про прийняте комісією рішення уповноваженим органам, установам чи заінтересованим особам надається витяг з протоколу засідання комісії (додаток 3), а засудженому - оголошується під підпис (п. 4 розділу VI Положення № 266/30134).

В той же час, порядок переведення засуджених врегульовано Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 № 265/30133 (далі - Положення № 266/30133)

Зокрема, п. 1 розділу ІV Положення № 266/30133 передбачено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання без зміни умов тримання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої за межами зони діяльності міжрегіонального управління здійснюється за рішенням центральної комісії.

Пунктом 4 розділу ІV Положення № 266/30133 встановлено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до його місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого» здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім`ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань.

У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів та членів сім`ї засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім`ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім`ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем дотримано вимоги до оформлення клопотання про переведення.

Поряд з цим, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідачем з`ясовано питання щодо можливості переведення засудженого ОСОБА_1 до запитуваної ним установи та вирішено вказане клопотання, у порядку визначеному вказаними вище нормами чинного законодавства.

Зокрема, у відповідності до вимог ст. 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії.

Отже, засуджений відбуває весь строк покарання в одній виправній колонії, з можливістю визначення такої колонії за місцем постійного проживання родичів засудженого. Водночас, переведення засудженого допускається лише за виняткових обставин, перелік яких законодавчо не визначений, проте обумовлений наявністю перешкод в подальшому перебуванні засудженого в цій виправній колонії.

При цьому, питання переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить виключно до повноважень відповідної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до довідки з особової справи (89-П-17) на засудженого ОСОБА_1 , батько позивача ОСОБА_3 проживає у м. АДРЕСА_2 , сестра позивача ОСОБА_4 у Хмельницькій області, дружина позивача ОСОБА_2 у Дніпропетровській області.

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання виконавчим комітетом Апостолівської міської ради Апостолівського району Дніпропетровської області від 12.07.2018 №3163, громадянка ОСОБА_2 зареєстрована у м. Апостолове.

Наказом Міністерства юстиції України від 10.05.2017 № 1519/5 затверджений Перелік найменувань органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України (далі Перелік).

Відповідно до вказаних у Переліку найменувань ДУ «Петрівська ВК (№ 49)» є виправною колонією максимального рівня безпеки (звичайні жилі приміщення), що розташована за адресою: вул. Польова, 1, с. Новий Стародуб, Петрівський район, Кіровоградська область, 28310.

Однак, установи виконання покарань встановленого засудженому ОСОБА_1 рівня безпеки, а саме: максимального рівня з відбуванням покарання у звичайних жилих приміщеннях, у Дніпропетровській області відсутні.

Крім того, згідно з довідкою ДУ «Городищенська ВК (№ 96)», наданою до Центральної комісії разом з матеріалами особової справи засудженого ОСОБА_1 , останній за час перебування в установі в конфліктних ситуаціях з засудженими не перебуває, боргових зобов`язань перед засудженими установи не має, обставини, що перешкоджають подальшому відбуванню міри кримінального покарання даного засудженого в ДУ «Городищенська ВК (№ 96)" відсутні.

Перешкод в подальшому перебуванні ОСОБА_1 у ДУ «Городищенська ВК (№ 96)» Центральною комісією встановлено не було.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що посилання позивача на ч. 4 ст.8 КВК України, якою передбачено право засудженого на побачення, до уваги не беруться, оскільки доказів неможливості чи перешкоджання у використанні вказаного права засудженими, що відбувають покарання у ДУ «Городищенська ВК (№ 96)», позивачем надано не було.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до переконання про те, що сам по собі факт віддаленості місця проживання дружини позивача до місця його знаходження не є винятковою обставиною, що перешкоджає дальшому перебуванню ОСОБА_1 в ДУ «Городищенська ВК (№ 96)», інших доказів на підтвердження винятковості обставин, що зумовлюють необхідність переведення позивача ним не надано.

Відтак, висновки, сформовані відповідачем в оскаржуваному рішенні про відмову у переведенні засудженого ОСОБА_1 із ДУ «Городищенська ВК (№ 96)» до ДУ «Петрівська ВК (№ 49)», є підставними та обґрунтованими, а тому оскаржуване рішення скасуванню не підлягає.

Пунктом 1 частини 3 ст. 2 КАС України визначено, що верховенство права є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріалами справи доведено, що відповідачем дотримано наведених вище вимог при винесенні оскаржуваного рішення.

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року у справі № 460/2617/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 30.05.2019