Справа № 160/1568/19
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2019 року Справа № 160/1568/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ДФС України, Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги і рішення, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду 18.02.2019 надійшов позов ОСОБА_1 до ДФС України, Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача-2 про сплату недоїмки від 19.11.2018 року №Ф-5168-56/482;
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 від 01.02.2019 року № 5304/6/99-11-05-02-25.
В обґрунтування позову позивач посилався на протиправність оскарженої вимоги, оскільки вважає, що відповідні суми ЄСВ сплачено його роботодавцем, тоді як сам позивач відповідно до податкового законодавства України звільнений від обов`язку сплати відповідних сум ЄСВ за провадження незалежної професійної діяльності, оскільки є працівником у межах такої професійної діяльності.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.02.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху і надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.03.2019 року відкрито спрощене позовне провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач у визначений судом строк надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржена вимога пред`явлена позивачу у зв`язку з наявністю у нього несплаченої заборгованості (недоїмки) з єдиного внеску за ознакою «незалежна професійна діяльність». Також зазначив, що норми спеціального закону у межах спірних правовідносин не регулюють відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності, а тому нарахування позивачу спірних сум ЄСВ розраховано автоматично незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено і не спірним, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як платник єдиного внеску за видом економічної діяльності по КВЕД 74.11.1. «Адвокатська діяльність» та відповідно до свідоцтва від 03.11.2018 року за №2988 має право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до записів трудової книжки, з 03.08.2017 року до 02.04.2018 року ОСОБА_1 офіційно працевлаштована у Першому криворізькому місцевому центрі з надання безоплатної вторинної правової допомоги на посаді начальника відділу організації надання БВПД та роботи з адвокатами.
У 2018 році роботодавцем сплачений ЄСВ у розмірі: січень-2145 грн., лютий-2431 грн., березень - 2207,71грн., квітень - 3176, 86грн.
Починаючи з червня місяця, позивач офіційно працевлаштований у Другому криворізькому місцевому центрі надання безоплатної вторинної правової допомоги на посаді директора та з червня 2018 року роботодавцем сплачено ЄСВ у розмірі: червень -987,60грн., липень -2 693,46грн., серпень - 4095,60грн., вересень - 3751,61грн, жовтень - 5165,65грн
При цьому, матеріалами справи підтверджено, що за травень 2018 року - позивачем особисто сплачено ЄСВ у розмірі 819,06 грн.
19.11.2018 року відповідачем прийнято податкову вимогу №Ф-5168-56/482 про сплату боргу, відповідно до якої, за позивачем обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску у сумі 6552,48 грн.
Позивачем оскаржено вказану вимогу до ДФС України, за результатами розгляду якої останнім прийнято рішення від 01.02.2019 року № 5304/6/99-11-05-02-25, яким оскаржена вимога залишена у силі, а скарга позивача - без задоволення.
При вирішенні спору суд виходить із того, що відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік додатків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регламентовано Податковим кодексом України.
Відповідно до п.41.1. ст.41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи,
Згідно із частини першої та другої статті 12 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-УІ від 08.07.2010, завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.
За визначенням, яке міститься в пп.14.1.226. п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. В свою чергу, незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою події діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній фенові з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно із пункту 3 цієї ж частини, застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які: провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Згідно пункту 2 частини першої статті 7 цього ж Закону, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Слід зауважити, що приписи вищевказаного Закону не регулюють відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності.
У той же час, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно із пункту 1 частини першої статті 7 цього ж Закону, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Системний аналіз пп.14.1,226. п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України у взаємозв`язку з приписами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» дає суду підстави для висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач реалізує свої право на заняття адвокатською діяльністю як найманий працівник - директор Другого криворізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги., що передбачає, серед іншого, участь у судових справах та роботодавцем щомісячно сплачується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника (позивача), у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що у останнього не виникає обов`язку зі сплати єдиного податку як особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, адже у такому випадку буде мати місце подвійний облік ідентичної господарської діяльності, а відповідно і подвійне оподаткування, що суперечить принципам податкового законодавства.
Отже, приймаючи оскаржену вимогу та нараховуючи позивачу подвійний об`єкт оподаткування зі сплати єдиного внеску, податковий орган діяв не у спосіб, передбачений законодавством України, а тому суд дійшов висновку, що така вимога підлягає скасуванню, а позовні вимоги у цій частині - задоволенню.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 від 01.02.2019 року № 5304/6/99-11-05-02-25 про результати розгляду скарги суд зазначає про таке.
Згідно ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
Водночас обов`язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, як предмета адміністративного спору, є прямий (безпосередній) вплив рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, тобто обмеження її прав, свобод, покладення на неї обов`язків.
Отже, предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь - які рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов`язки учасників спірних відносин.
У свою чергу рішення про результати розгляду скарги, прийняте контролюючим органом в процедурі адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення не покладає на платника податків обов`язку щодо сплати податків, а отже і не є таким, що створює юридичних наслідків для позивача.
Рішенням у цій справі, в розумінні норм Кодексу адміністративного судочинства України та Податкового кодексу України, яке породжує для платника податків обов`язок зі сплати податку, є вимога про сплату недоїмки.

Враховуючи вищевикладене, обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не є ефективним, оскільки не захистить його порушене право, відтак у задоволенні позову в частині скасування оскарженого рішення ДФС про результати розгляду скарги належить відмовити.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

При цьому, за приписами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на рахунок позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 241-246, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2018 року №Ф-5168-56/482, складену Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (, місцезнаходження: 49600, м.Дніпро, вул.Сімферопольська, 17-а).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна