Справа № 640/2828/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Скочок Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Справа № 640/2828/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Літвіної Н.М.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Отроди Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року у справі

за позовом Міністерства внутрішніх справ України

до Відділу примусового виконання рішень

Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови,

зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Міністерство внутрішніх справ України (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач-1), Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач-2) про:

- визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 13.11.2018 р. про накладення штрафу у розмірі 10200,00 грн. у виконавчому провадженні № 56361389;

- зобов`язання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Іванюти І.М. винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 56361389.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року позовну заяву було повернуто у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд виходив з того, що спірну постанову державного виконавця позивачем отримано 23.11.2018 р., останнім днем строку на її оскарження було 03.12.2018 р., з даним позовом МВС звернулося 14.02.2019 р., обґрунтовуючи причини пропуску строку звернення до суду тим, що 11.12.2018 р. (тобто також з пропуском строку на судове оскарження) МВС зверталося з даною позовною заявою до суду, але ухвалою суду від 21.12.2018 р. його позов було повернуто, таку ухвалу він не оскаржував, а через майже два місяці після її постановлення позивач вирішив ще раз подати цей позов.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за відсутності поважних причин, тому підстави для його поновлення відсутні.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на те, що він вже звертався до суду з цим позовом і що судом протиправно було повернуто його першу позовну заяву, а тому йому має бути поновлено строк звернення з новим позовом.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржувана ним ухвала суду прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2019 р. було відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою позивача, встановлено строк для подання відзиву на неї та призначено судовий розгляд справи на 27.05.2019 р.

У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23.11.2018 р. МВС України було отримано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 13.11.2018 р. про накладення штрафу у розмірі 10200,00 грн. у виконавчому провадженні № 56361389. Тобто, в цей день позивач дізнався про порушення його прав та інтересів (зокрема, щодо накладення на нього штрафу, наявності відповідного виконавчого провадження та вчинення державним виконавцем певних виконавчих дій), на захист яких подано цей позов.

Останнім днем строку на оскарження вказаної постанови та з відповідними вимогами про зобов`язання вчинити дії було 03.12.2018 р.

З даним позовом МВС звернулося до суду 14.02.2019 р.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року позовну заяв було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для звернення із заявою про поновлення пропущеного ним строку на подання даного позову з обґрунтуванням причин поважності його пропуску.

11.01.2019 р. позивачем подано заяву про усунення недоліків його позову, в якій він просив поновити йому строку звернення до суду з цим позовом, обґрунтовуючи причини його пропуску тим, що 11.12.2018 р. МВС зверталося з даною позовною заявою до суду, але ухвалою суду від 21.12.2018 р. його позов було повернуто, таку ухвалу він не оскаржував, а через майже два місяці після цього вирішив ще раз подати цей позов.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України визначено, що позовну заяву позовну заяву у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву..

Отже, законодавством регламентовано спеціальний десятиденний строк оскарження до суду рішення, дій чи бездіяльності органу ДВС, який обчислюється з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів або повинна була дізнатися про таке порушення.

При цьому, при оскарженні рішень державного виконавця у судовому порядку особою - стороною виконавчого провадження, остання має керуватися саме відповідною нормою КАС України, а не ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічний правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №826/6149/17, від 02.08.2018 у справі №807/851/17, від 03.10.2018 у справі №826/14749/17, від 25.10.2018 у справі №813/3950/17.

Встановлення адміністративним процесуальним законодавством часових меж реалізації особою її права на судове оскарження обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

При цьому, підставами для визнання поважними причин пропуску строку звернення з адміністративним позовом є виключно обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасної реалізації нею свого права та підтверджені належним чином. Тобто такі обставини повинні виключати будь-яку практичну можливість особи бути обізнаною з існуванням певних фактів, щоб вона не повинна була і не могла дізнатися про порушення свої прав, свобод чи інтересів до певного моменту.

Разом з тим, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справи «Стаббігс на інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії»).

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 28.10.1998 р. по справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 р по справі «Круз проти Польщі» зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Більш того, у рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ наголосив на тому, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У свою чергу, в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. по справі «Смірнова проти України» визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенцію та практику ЄСПЛ є джерело права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом даного спору є рішення державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії, тобто дана справа належить до категорії термінових і особливості звернення з таким позовом та прийняття його розгляду судом визначаються ст. 287 КАС України, якою регламентовано скорочений десятиденний процесуальний строк на судове оскарження.

Разом з тим, як було правильно встановлено судом, спірну постанову державного виконавця позивачем отримано 23.11.2018 р., останнім днем строку на її оскарження було 03.12.2018 р., з даним позовом МВС звернулося 14.02.2019 р., обґрунтовуючи причини пропуску строку звернення до суду тим, що 11.12.2018 р. (тобто також з пропуском строку на судове оскарження) МВС зверталося з цією позовною заявою до суду, але ухвалою суду від 21.12.2018 р. його позов було повернуто, таку ухвалу він не оскаржував, а через майже два місяці після цього позивач вирішив ще раз подати цей позов.

Тобто, 23.11.2018 р. позивач був обізнаний щодо порушення його прав та інтересів, на захист яких він звернувся з цим позовом. Водночас, навіть першу позовну заяву МВС України подало вже з пропуском строку звернення до суду - 11.12.2018 р. (строк спливав 03.12.2018 р.).

Доводи апеляційної скарги фактично вказують на те, що апелянт не погоджується з ухвалою суду про повернення його позову в іншій справі № 640/20991/18, що відповідно до ст. 328 КАС України, є підставою для її касаційного оскарження. Але таке право ним реалізовано не було, а натомість подано новий позов майже через два місяці після повернення його першого позову.

Водночас, реалізація особою своїх прав залежить від її власного волевиявлення.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та відсутності поважних причин для його поновлення.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Міністерства внутрішніх справ України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 травня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: