Справа № 810/1549/17
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/1549/17 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві про зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки у виплаті звільненому працівникові сум по день фактичного його звільнення.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 30.06.2017 позовні вимоги задоволено. Зобов`язано відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки у виплаті належних йому при звільненні сум за період з 27.01.2016 по 27.01.2017 у розмірі 55 959, 60 грн., та зобов`язано подати звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2017 апеляційну скаргу ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві на постанову Київського окружного адміністративного суду від 30.06.2017 залишено без задоволення, а постанову суду - без змін.

Постановою Верховного Суду від 19.09.2018 постанову Київського окружного адміністративного суду від 30.06.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2017 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 позов задоволено.

Зобов`язано Державну податкову інспекцію у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки у виплаті належних йому при звільненні сум за період з 27 січня 2016 року по 27 січня 2017 року у розмірі 40101 (сорок тисяч сто одну) грн. 15 коп. без урахування податків та обов`язкових платежів.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що суд першої неповно встановив обставини справи, а позивачу проведено розрахунок в повному обсязі згідно чинних на момент звільнення нормативних актів.

Представник апелянта в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив скасувати, а в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач працював у Державній податкові інспекції у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві з 04.12.14 по 27.01.2016, що підтверджено відповідним доказами: наказ № 13-о від 04.12.2014 «Про призначення працівника», наказ № 14-о від 25.01.2016 «Про звільнення працівника».

Через рік після звільнення, 27.01.2017 на картковий рахунок позивача надійшли кошти у сумі 432,78 грн. з призначенням платежу «Зарплата. Державна податкова».

У зв`язку з цим, позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати при звільненні сум.

У відповідь на заяву, відповідач повідомив, що при звільненні зі служби з позивачем був проведений розрахунок у повному обсязі відповідно до вимог чинного законодавства, із врахуванням: окладу і надбавки за вислугу державного службовця пропорційно відпрацьованому часу, а також належних компенсаційних виплат за невикористану відпустку.

Зі змісту письмового відзиву відповідача вбачається, що доплата у сумі 432,78 грн. була здійснена позивачу на виконання вимог Постанови КМ України від 11.02.2016 за №77, яка набрала законної сили після звільнення позивача зі служби, однак поширює свою дію до правовідносин, що виникли з 01.12.2015.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 30.06.2017, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2017, позовні вимоги були задоволені та стягнуто на користь позивача середній заробіток за весь час затримки у виплаті належних йому при звільненні сум у розмірі 55 959, 60 грн.

Надалі постановою Верховного Суду від 19.09.2018 скасував вищевказані судові рішення, та зазначив, що у даному випадку позивачу при його звільненні мала б бути виплачена різниця у заробітній платі у сумі 432,78 грн. відповідно до постанови Уряду № 1013 від 09.12.2015. Однак, така сума була виплачена з вини відповідача через рік після звільнення позивача, що є свідченням несвоєчасного розрахунку при звільненні, що є правовою підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України.

При цьому Верховний Суд критично оцінив доводи відповідача про те, що виплата у розмірі 432,78 гривень була здійснена на виконання вимог Постанови КМ України від 11.02.2016 № 77 «Про внесення змін до Постанови КМУ від 17.07.2003 за № 1078 та від 09.12.2015 № 1013», прийнятої після звільнення позивача, але застосування якої визначено з 01 грудня 2015 року, оскільки вказаною Постановою не встановлювались нові посадові оклади для державних службовців, а лише вносились зміни до Постанови Уряду № 1013 від 09.12.2015 в частині звуження кола осіб, на яких поширюється дія постанови Уряду № 1013.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, встановленим є факт, що під час звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, роботодавцем не було проведено з ним повного розрахунку.

Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови не виплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В контексті наведеного, суд першої інстанції вірно вказав, що з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача слід спонукати роботодавця нарахувати та виплатити звільненому працівникові середній заробіток за весь час затримки належних йому сум по день фактичного розрахунку.

Вирішуючи питання про розрахунок середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з позивачем, суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду у постанові від 19.09.2018, а також вимоги Постанови КМ України за № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Пунктом 8 Порядку № 100 установлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, термін розрахунку - останні два повних робочих місяці, тобто листопад, грудень 2015 року. Згідно довідки №546/Г/26-58-05-01 від 05 лютого 2018р. встановлено, що позивачем за листопад-грудень 2015 р. фактично було відпрацьовано 39 днів.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу у листопаді 2015 було нараховано 6476,94 грн., з яких: щомісячна премія 1200 грн., основний оклад 1084,13 грн., курси підвищення кваліфікації 672,45 грн., надбавка за вислугу 162,63 грн., індексація заробітної плати 466,16 грн., матеріальна разова допомога 2891, 51 грн., аванс 600 грн., податок з доходів 912,28 грн., профспілкові внески 64,77 грн., ЄСВ зарплата ДС 395,09 грн., військовий збір 97,15 грн., виплата заробітної плати 4407, 65 грн. За грудень 2015 року позивачу нараховано 3293,15 грн. Вказана сума складається основного окладу, надбавки за вислугу років, премії щомісячної, авансу та різних податків.

Разом з тим, приписами п. 4 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Враховуючи викладені положення, суд першої інстанції вірно вказав, що при обчисленні середньої заробітної плати судом не можуть враховуватись суми нараховані за час підвищення кваліфікації позивача та суми матеріальної разової допомоги, та зазначив, що середньоденна заробітна плата складає: (2912, 98грн. (6476,94 грн. - 672,45 грн.-2891, 51 грн.) + 3293,15) : 39 робочі дні за два місяці (16 робочих днів у листопаді 2015 року та 23 робочих дня у грудні 2015 року) =159,13 грн.

Період невиплати належної заробітної плати з 27.01.2016 по 27.01.2017 (день повного фактичного розрахунку ) становить 252 робочих дні. Отже, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 40 101,15 грн. (159,13 грн. х 252 робочі дні).

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, зазначений обов`язок не виконано, та у встановленому порядку не обґрунтовано правомірність своїх дій.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно правомірності своїх дій з посиланням на те, що позивачу проведено розрахунок в повному обсязі згідно чинних на момент звільнення нормативних актів, позаяк такі посилання спростовуються вищевикладеними аргументами суду, а також висновками Верховного Суду у даній справі, викладеними у постанові від 19.09.2018.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 27.05.2019)

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Є.І. Мєзєнцев

Суддя В.В. Файдюк