Справа № 420/5632/18
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5632/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

30.10.2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16.04.2018 року: №0-1516 на суму 319,82 грн.; №0-1502 на суму 5644,8 грн.; №0-1502 на суму 22406,4 грн.; №0-1502 на суму 6257,83 грн.; №0-1502 на суму 2587,88 грн.; №0-2103 на суму 2865,6 грн.; №0-2103 на суму 127,2 грн.; №0-2103 на суму 1278,13 грн.; №0-2103 на суму 36,5 грн.; №0-2103 на суму 51,53 грн.; №0-2103 на суму 72,63 грн.; №0-2103 на суму 109,49 грн. про визначення сум податкових зобов`язань за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості.

Підстава звернення до суду - прийняття відповідачем вищевказаних податкових повідомлень-рішень форми «Ф» від 16.04.2018 року, які на думку позивача порушують його права.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові-повідомлення рішення є протиправними, оскільки відповідачем при їх прийнятті не було враховано принципу стабільності податкового законодавства, відповідно до якого рішення місцевої влади щодо запровадження податків з нерухомого майна повинні офіційно оприлюднюватись відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. У зв`язку з тим, що рішення про встановлення податків були прийняті Ізмаїльською міською радою після 15 липня року, що передує бюджетному періоду, у Головного управління ДФС в Одеській області не було підстав для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень. Також позивач зазначив про порушення відповідачем пп 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України та п.9 розділу II Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків», оскільки оскаржувані податкові-повідомлення рішення отримані позивачем 31.08.2018 року та без розрахунку податкових зобов`язань. Крім того позивач зазначив, що згідно з договорами купівлі-продажу від 16.04.2018 року №810, №812, №814 об`єкти нерухомого майна у місті Херсон були відчужені, а тому обов`язок сплати податку на нерухоме майно за податковими повідомленнями-рішеннями від 16.04.2018 року: №0-2103 на суму 2865,6 грн.; №0-2103 на суму 127,2 грн.; №0-2103 на суму 1278,13 грн.; №0-2103 на суму 36,5 грн.; №0-2103 на суму 51,53 грн.; №0-2103 на суму 72,63 грн.; №0-2103 на суму 109,49 грн. відсутній.

У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними та скасувати їх.

29.11.2018 року від відповідача надійшов відзив на позов (а.с. 57-60), в якому Головне управління ДФС в Одеській області позов не визнає, не погоджується з доводами позивача, вважає що позов не підлягає задоволенню та зазначає про правомірність прийнятих рішень.

Відповідач, посилаючись на постанову Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі №803/1307/17, в якій зазначено про застосування принципу стабільності, вказує на те, що податковий орган правомірно прийняв рішення та зазначає, що надані позивачем договори купівлі-продажу від 16.04.2018 року не можуть бути прийняті до уваги, у зв`язку з тим, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки був нарахований за 2017 рік, а нерухоме майно було продано у 2018 році.

02.01.2019 року (вхід. №18/19) від позивача надійшла до суду відповідь на відзив (а.с. 69-71), відповідно до змісту якої позивач не погоджується з доводами відповідача та просить задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою від 05.11.2018 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 29.01.2019 року справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

У підготовче засідання 19.02.2019 року з`явився представник відповідача. Позивач у підготовче засідання не з`явився, надіслав на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути у підготовче засідання за станом здоров`я (вхід. №ЕП/1209/19 від 13.02.2019 року).

Суд, керуючись приписами ст. 173 КАС України продовжив термін підготовчого провадження на 30 днів та задовольнив клопотання позивача, відклавши підготовче засідання на 12.03.2019 року на 09 год. 30 хв.

У підготовче засідання 12.03.2019 року з`явився представник відповідача. Позивач у підготовче засідання не з`явився, надіслав на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (вхід. №ЕП/1831/19). Суд, заслухавши думку представника відповідача стосовно можливості закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 28.03.2019 року об 11 год. 00 хв.

У судове засідання 28.03.2019 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином та своєчасно. Від позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вхід. №ЕП/2349/19 від 27.03.2019 року).

В обґрунтування клопотання про відкладення розгляду справи позивач зазначив про неможливість прибути у судове засідання представника позивача Чайникової Юлії Антонівни, яка діє на підставі довіреності, у зв`язку з її участю 28.03.2019 року о 14 год. 30 хв. у справі №500/6825/17 в Ізмаїльському міськрайонному суді Одеської області.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Надаючи оцінку поважності причин неможливості прибути у судове засідання позивача та його представника, суд зазначає, що викладені у клопотанні обставини не доводять пріоритетність справи №500/6825/17 над даною справою та мають ознаки зловживання наданими КАС України правами. Крім того позивач був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи належним чином та завчасно, подавав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 56), жодного разу на виклик суду не з`явився.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що причини неможливості прибути у судове засідання позивача та його представника є неповажними, у зв`язку з чим судом відмовлено у задоволенні клопотання позивача про відкладення судового розгляду.

Представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження та надання до суду додаткових доказів (вхід. №11238/19 від 28.03.2019 року).

Згідно із ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, у зв`язку із неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, а також за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзив і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 29-37)встановлено, що в період 2017 року ОСОБА_1 на праві власності належали, зокрема,:

1) житловий будинок загальною площею 234,8 кв.м, житлова площа 62,2 кв.м,який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) 1/2 частка житлового будинку загальною площею 12 кв.м, житлова площа 8,6 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

3) садовий будинок загальною площею 97,1 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;

4) нежитлові приміщення (торгівельно-закупочна база) загальною площею 788,6 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_4 ;

5) 347/1200 частка нежитлових будівель загальною площею 11529,9 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_4 ;

6) 1/2 частка садового будинку, нежитлової будівлі, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;

7) житловий будинок загальною площею 234,8 кв.м, житлова площа 62,2 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

8) 1/2 частка двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 32,7 кв.м, житлова площа 24,1 кв.м

9) 1/3 частка кафе площею 105,2 кв.м, 1/3 частка офісних приміщень площею 358,2 кв.м, 1/3 частка підвального приміщення площею 15,9 кв.м, які розташовані за адресою: м АДРЕСА_6 . Червонофлотська, буд. 8.

10) 1/2 частка двокімнатної квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 49,3 кв.м, житлова площа 38,6 кв.м.

11) 1/3 частка однокімнатної квартири АДРЕСА_8 , загальною площею 34,8 кв.м, житлова площа 20,8 кв.м.

12) 1/3 частка однокімнатної квартири АДРЕСА_9 , загальною площею 20,0 кв.м, житлова площа 10,6 кв.м.

Як встановлено судом із матеріалів справи, 16.04.2018 році згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України ГУ ДФС в Одеській області прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №0-1516, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 319,82 грн. (а.с.17);

- №0-1502 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 5644,8 грн. (а.с.18);

- №0-1502 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 22406,4 грн. (а.с.19);

- №0-1502 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 6257,83 грн. (а.с.20);

- №0-1502 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 2587,88 грн. (а.с.21);

- №0-2103 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 2865,6 грн. (а.с.22);

- №0-2103 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 127,2 грн. (а.с.23);

- №0-2103 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 1278,13 грн. (а.с.24);

- №0-2103 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 36,5 грн. (а.с.25);

- №0-2103 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 51,53 грн. (а.с.26);

- №0-2103 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 72,63 грн. (а.с.27);

- №0-2103 яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості у розмірі 109,49 грн. (а.с.28).

У вищевказаних податкових-повідомленнях рішеннях визначено, що податковим періодом є 2017 рік.

Підставою для прийняття вищезазначених податкових повідомлень-рішень окрім приписів Податкового кодексу України, стали також:

- рішення Ізмаїльської міської ради №1885-VI від 11.01.2017 року «Про встановлення на 2017 рік ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (а.с.16), яким встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік в розмірі 1,5 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування;

- рішення Херсонської міської ради від 23.03.2017 року №571 «Про внесення змін до рішення Херсонської міської ради від 30.06.2015 року №1935 «Про податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що розташоване на території м.Херсона» щодо визначення ставок податку» (а.с.63-65), яким встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що розташоване на території м.Херсона на 2017 рік в розмірі: 0,25 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування щодо об`єктів житлової нерухомості; 0,25 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування щодо об`єктів нежитлової нерухомості.

В той же час, суд зазначає, що 27.11.2019 року за вих. №807/11/15-32-52-07 заступником начальника управління-начальником відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Ізмаїльського управління ГУ ДФС в Одеській області на ім`я заступника начальника відділу супроводження судових спорів з планових та позапланових перевірок юридичного управління ГУ ДФС в Одеській області складено лист, в якому зазначено, що направлено розрахунок до податкових повідомлень-рішень, сформованих 16.04.2018 року на 2017 рік по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки та повідомлено, що ППР №0-2103 на суму 127.20, №12-2103 на суму 2865 від 16.04.2018 року підлягають скасуванню у зв`язку з подвійним наданням інформації з Реєстру по нерухомості (а.с.61).

До суду надано копію вказаного розрахунку по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с.62), з якого вбачається, що податковими повідомленнями-рішеннями:

- №0-1516 позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: м. АДРЕСА_10 острів, 6 (ставка 1,5%);

- №0-1502 позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 (ставка 1,5%);

- №0-1502позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 (ставка 1,5%);

- №0-1502позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_11 . АДРЕСА_1 (ставка 1,5%);

- №0-1502 позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_11 .Ізмаїл АДРЕСА_12 сад АДРЕСА_13 (ставка 1,5%);

- №0-2103 на суму 2865,6 грн. позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: м.Херсон, вул. Червонофлотська, 8, прим.8 (ставка 0,25%);

- №0-2103 на суму 127,2 грн. позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: м.Херсон АДРЕСА_14 . АДРЕСА_15 , прим.8 (ставка 0,25%);

- №0-2103 на суму 1278,13 грн. позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_15 , прим.8 (ставка 0,25%);

- №0-2103 на суму 36,5 грн. позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_16 (ставка 0,25%);

- №0-2103 на суму 51,53 грн. позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_17 (ставка 0,25%);

- №0-2103 на суму 72,63 грн. позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_18 (ставка 0,25%);

- №0-2103 на суму 109,49 грн. позивачу нараховано податок по об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_16 (ставка 0,25%)

Окрім того, представником відповідача надано до суду лист від 29.11.2018 року №10598/7/15-32-52-07-05, складений ГУ ДФС в Одеській області на адресу ГУ ДФС в Херсонській області, в якому зазначено, що у зв`язку із перерахунком податку, відповідач відкликає нарахування в сумі 127,20 грн. та 2865,60 грн. по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки по коду платежу: 18010300 в ІКП платника ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із спірними податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними та необґрунтованими, позивач звернувся до суду.

Дослідивши адміністративний позов позивача та відзив головного управління ДФС в Одеській області, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі ПК України).

Відповідно до ст.265 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Згідно з пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Базою оподаткування згідно з пп.пп. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), який набрав чинності 01.01.2015 року, було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Згідно із пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01.01.2015 року. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов`язку щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення такого податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм рішення місцевих рад стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

При цьому, факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону №71-VIII, а так само обов`язковість для місцевих рад впровадити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України.

Вказане вбачається також з пункту 4 Прикінцевих положень Закону України №71-VIII, в якому органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Отже, Прикінцеві положення Закону України №71-VIII рекомендували встановити місцевим радам податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік у 2015 році. Проте, така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, а тому рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Враховуючи вищезазначене, для конкретної правової ситуації період прийняття рішення місцевою радою щодо запровадження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов`язку встановити такий податок.

Разом з тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, у 2015 році місцеві ради могли встановити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки лише на 2016 рік, а не на 2015 рік.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 11.12.2018 року у справі №808/3906/16, від 01.08.2018 року у справі №810/1349 та від 25.08.2018 року у справі №813/423/17.

В той же час, в рамках даної адміністративної справи, суд перевіряє правомірність визначення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2017 рік.

Так, відповідно до частини 1 статті 69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Таким чином, законодавець встановив чіткий строк, до якого органами місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Судом встановлено, що рішенням Ізмаїльської міської ради №1885-VI, яким було встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2017 році в розмірі 1,5 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування, було прийнято 11.01.2017 року.

Судом при розгляді справи вбачається, що вищезазначене рішення Ізмаїльської міської ради було прийнято органом місцевого самоврядування поза межами строків, встановлених пп. 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

В той же час, суд зазначає, що пунктом 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» від 20.12.2016 року №1791-VIII встановлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Тобто, у 2017 році законодавчо зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

В той же час, що підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов`язок осіб, які є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплатити вказаний вид податку за 2017 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 24.04.2018 року по справі №803/1307/17, від 04.09.2018 по справі №820/5457/17, від 26.06.2018 по справі №824/651/17-а.

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч. ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За вказаних обставин суд не приймає до уваги доводи позивача щодо відсутності у нього обов`язку по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у зв`язку із порушенням державою принципу стабільності податкового законодавства.

В той же час, щодо посилань позивача як на підставу для скасування спірних рішень на те, що згідно з договорами купівлі-продажу від 16.04.2018 року №810, №812, №814 об`єкти нерухомого майна у місті Херсон були відчужені, а тому обов`язок сплати податку на нерухоме майно за податковими повідомленнями-рішеннями від 16.04.2018 року: №0-2103 на суму 2865,6 грн.; №0-2103 на суму 127,2 грн.; №0-2103 на суму 1278,13 грн.; №0-2103 на суму 36,5 грн.; №0-2103 на суму 51,53 грн.; №0-2103 на суму 72,63 грн.; №0-2103 на суму 109,49 грн. відсутній, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп.266.8.1 п266.8ст.266 Податкового кодексу України, у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

Судом встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 16.04.2018 року №810, №812, №814 (а.с.8-13) позивачем ОСОБА_1 як продавцем передано у власність покупців наступні об`єкти нерухомого майна:

- 1/3 частка кафе, офісні приміщення, підвальне приміщення у м. Херсон по вул. Богородницька (попередня назва АДРЕСА_15 , буд АДРЕСА_15 , загальною площею 410 кв.м.;

- 1/3 частка однокімнатної квартири АДРЕСА_8 , загальною площею 34,8 кв.м, житлова площа 20,8 кв.м.;

- 1/3 частка однокімнатної квартири АДРЕСА_9 , загальною площею 20,0 кв.м, житлова площа 10,6 кв.м.

В той й же час, як вже вказано судом, предметом розгляду у даній справі є правомірність визначення позивачу суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік.

Таким чином, оскільки вищевказані договори щодо купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, які належали позивачу у 2017 році були укладені у 2018 році, суд з урахуванням положень пп.266.8.1 п266.8ст.266 Податкового кодексу України, податок обчислюється для попереднього власника, яким є Кожан С.М. за весь календарний 2017 рік.

Посилання позивача на порушення головним управлінням ДФС в Одеській області строків надсилання податкових повідомлень-рішень, встановлених підпунктом 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, суд вважає помилковим, оскільки Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» №2245-VIII від 07.12.2017 було внесено зміни до ПК України, та пункт 266.10 статті 266 ПК України доповнено підпунктом 266.10.3, в якому зазначено, що податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу (тобто 1095 днів).

Зважаючи на вищевикладене та з урахуванням відкликання відповідачем нарахування в сумі 127,20 грн. та 2865,60 грн. по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки по коду платежу: 18010300 в ІКП платника ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи відповідач не довів належними і допустимими доказами те, що позивачем були порушені приписи законодавства України.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16.04.2018 року: №0-1516 на суму 319,82 грн.; №0-1502 на суму 5644,8 грн.; №0-1502 на суму 22406,4 грн.; №0-1502 на суму 6257,83 грн.; №0-1502 на суму 2587,88 грн.; №0-2103 на суму 2865,6 грн.; №0-2103 на суму 127,2 грн.; №0-2103 на суму 1278,13 грн.; №0-2103 на суму 36,5 грн.; №0-2103 на суму 51,53 грн.; №0-2103 на суму 72,63 грн.; №0-2103 на суму 109,49 грн. про визначення сум податкових зобов`язань за платежами: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Корой С.М.

.