Справа № 640/1089/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1089/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Файдюка В.В.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 - адвоката Калашник Олени Миколаївни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року, суддя Вовк П.В., у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Узбекистану ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник позивача - адвокат Калашник Олена Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Узбекистан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Навкан, Асакинський район, Андижанська область, Республіка Узбекистан, за національністю - узбек, за релігійним переконанням мусульманин - суніт.

Позивач звернувся до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15 листопада 2018 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Дніпропетровській області було складено висновок про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням відповідача від 29 грудня 2018 року № 448-18 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Вважаючи вищезазначене рішення протиправним, а свої права порушеними та з метою їх відновлення позивач за захистом звернулася з відповідним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI , який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст.7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно із ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням від 29 грудня року №448-18 ДМС України відмовлено громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992, Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, (далі Керівництво), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Крім того, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, при вирішенні питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби було проведено з позивачем ряд співбесід.

Так, під час співбесіди від 07 листопада 2018 року, позивач повідомив, що у 2004 році вперше виїхав з Республіки Узбекистан до Російської Федерації з метою працевлаштування.

До 2009 року, позивач неодноразово виїжджав до Російської Федерації на заробітки, поки не одружився з громадянкою Російської Федерації і не залишився там для забезпечення сім`ї.

На території Російської Федерації він був зареєстрований та проживав разом з дружиною та дітьми за адресою: АДРЕСА_1 на законних підставах (посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 ).

Під час співбесіди, від 10 вересня 2018 року, позивач зазначив, що проживаючи у Російській Федерації, йому стало відомо, про те, що на території Узбекистану він розшукується співробітниками МВС: «...в Узбекистані до мене додому приходили співробітники МВС у формі та шукали мене, запрошували моїх рідних до відділу, але офіційних запрошень не було, тому я припинив спілкуватися із сім`єю, дізнався я це від моєї дружини, а вона розмовляла з моїми рідними..... співробітники поліції сказали, що я пов`язаний з екстремізмом, на мене завели дві кримінальні справи по двом статтям..».

Крім того, зі слів позивача, йому відомий такий випадок: «знайомого затримали ФСБ, особисто я не знаю цю людину, мені розповідали, та перевіряли чи значиться він у розшуку, якщо значиться то відправляли до Узбекистану, саджали за грати, по звинуваченню у екстремізмі, все це мені розповідав знайомий, все це відбувається без причини, просто затримують мусульман та звинувачують у екстремізмі».

Отже, маючи побоювання бути заарештованим та відправленим до Узбекистану, де, зі слів позивача, його буде ув`язнено, у 2014 році він виїхав до Туреччини, залишивши дружину та дітей у Російській Федерації.

Одночасно шукач захисту стверджує, що в Туреччину він поїхав працювати до свого знайомого, громадянина Узбекистану, з яким разом працював у Російській Федерації.

Проживаючи та працюючи в Туреччині три роки шукач захисту стверджує, що мав побоювання щодо свого арешту та видворення до країни походження, у зв`язку з чим він жодного разу не звернувся до міграційної служби Туреччини за наданням статусу біженця та увесь цей час проживав нелегально.

Під час співбесід позивач стверджував, що з огляду на події, які відбувалися на території Туреччини та випадки арештів громадян Республіки Узбекистан, він вирішив виїхати до України. Також при проходженні паспортного контролю у Туреччині в нього виникли проблеми: «співробітники перевірили документи та дізналися, що я проживав весь час у Туреччині нелегально та зробили мені заборону в`їзду до Туреччини на 5 років, але до паспорту ніяких відміток не поставили, з Туреччини мене не змушували повернутися до Узбекистану, дозволили мені купити квиток у будь яку іншу країну та поїхати, я купив квиток до України».

22 жовтня 2017 року позивач прибув до України. Перебуваючи на території України він дізнався, що знаходиться у міжнародному розшуку: «я дізнався у січні 2018 року, що знаходжусь у міжнародному розшуку, а раніше мною просто цікавились органи МВС, я хотів зайти на свою соціальну сторінку в інтернеті, ввів у «гугл» свої данні і мені висвітилось моє фото, я зайшов на сайт МВС Узбекистану та побачив, що перебуваю у розшуку. Два місяця значився у розшуку, а потім, прибрали таку інформацію. Більше не перевіряв дану інформацію».

З 2017 року позивач не звертався з будь-якого питання до міграційної служби України, після закінчення терміну законного перебування, територію України не залишив та не маючи законних підстав на проживання в Україні перейшов на нелегальне становище.

07 серпня 2018 року Шевченківським РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області прийняте рішення № 9 про примусове повернення з України громадянина Республіки Узбекистан, про що до національного паспорту позивача НОМЕР_2 внесено відповідний штамп, а якому вказано зобов`язання позивача залишити територію України до 27 серпня 2018 року, але ОСОБА_1 , не виконав умов рішення.

ОСОБА_1 , звернувся до ГУДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні лише 03 вересня 2018 року, тобто після закінчення терміну визначеного ч. 1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», чим порушив встановлений порядок звернення з відповідною заявою.

Як стверджує позивач, він має побоювання за своє життя та свободу, у зв`язку із обмеженням та утиском релігійних переконань людини та способів їх сповідання.

Відповідач погоджується з тим, що в Республіці Узбекистан свобода віросповідання обмежується, існує жорсткий контроль за мусульманами, які не є членами офіційно зареєстрованих релігійних організацій, та людей, які причетні до мітингу у м. Андижан 2005 року, у зв`язку з чим такі люди є підозрюваними у релігійному екстремізмі та оголошені у міжнародний розшук.

Мусульмани, які обвинувачуються у релігійному екстремізмі на території Республіки Узбекистан та які проживають у Російській Федерації, при затриманні їх російськими правоохоронними органами можуть бути відправлені до країни походження, для подальших дій відповідно до Карного кодексу Республіки Узбекистан. Але у випадку, якщо у іноземних громадян наявні обставин: « 1) если у иностранного гражданина, которому вменено нарушение миграционного законодательства, имеютея близкие родственники-граждане России», то вони мають шанс отримати в якості адміністративного покарання тільки штраф без видворення.

Позивач стверджує, що він не був заарештований на територіях Республіки Узбекистан, Російської Федерації та Туреччини, а його лише затримували для перевірки документів.

Позивач під час співбесід в органах міграційної служби повідомив, що знає про мітинги у м. Андижан 2005 року та про військовий бунт у Туреччині 2015-2016, але участі у них він не приймав та знає про ці події лише зі слів людей, інформації з інтернету та телевізора.

Разом з тим, позивач стверджува, що без перешкод проходив перевірку прикордонних служб при перетині кордону між вказаними країнами, а за нелегальне проживання на території Туреччини, був начебто депортований з забороною в`їзду до вказаної країни на 5 років, проте суд звертає увагу, що жодних документальних підтверджень, а саме відміток в паспортному документі у позивача не має.

Позивач зазначає, що ні до нього особисто, ні до його родини в Республіці Узбекистан та Російській Федерації фактів застосування фізичного насилля з боку правоохоронних органів не застосовувалось.

Інформація про те, що позивач знаходиться у міжнародному розшуку по звинуваченню у релігійному екстремізмі на території Узбекистану матеріалами справи не підтверджується, а на вказаному позивачем сайті МВС Республіки Узбекистан, серед людей розшукуваних правоохоронними органами Республіки Узбекистан, він не значиться (http://mvd.uz/ru/wante/index/1).

Матеріали справи свідчать, що для перевірки достовірності інформації щодо можливого знаходження заявника у міжнародному розшуку ГУДМС України в Дніпропетровській області було надіслано запит до Відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області. Відповідно до інформації отриманої від Генерального секретаріату Інтерполу громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 в міжнародному розшуку не перебуває.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження позивача про те, що він знаходиться у міжнародному розшуку по звинуваченню у релігійному екстремізмі на території Узбекистану та був вимушений залишити країну свого походження за своїми релігійними переконаннями, не знаходять свого підтвердження.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та підтвнрджено матеріалами справи, під час проведених у міграційній службі співбесід, позивач чітко зазначив, що до Туреччини він поїхав щоб працювати, а також вказав причини, чому він не хоче повертатися ні до країни громадської належності - Республіки Узбекистан, ні до країни, де має законні підстави на проживання, а саме Російської Федерації: «Я поїхав у 2009 році працювати, потім, одружився, діти з 'явились, тому залишився в Росії, щоб забезпечувати сім. 'ю, в Узбекистані роботи не має.

До Російської Федерації не хочу повертатися, мені там не подобається, там багато нацистів. Тут в Україні я відчуваю себе добре. Хочу працювати тут, якщо сім`я погодиться перевезу їх сюди».

Колегія суддів зазначає, що вказане дає підстави стверджувати, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні, а також не скористався альтернативою внутрішнього переміщення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

За таких обставин судом встановлено, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною тринадцятою статті 10 Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про правомірність оскаржуваного рішення відповідача від 29 грудня 2018 року № 448-18, оскільки воно прийняте ДМС України з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно, оцінивши фактичні обставини справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права та дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 - адвоката Калашник Олени Миколаївни залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя- доповідач Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Файдюк В.В.

Повний текст виготовлено: 28 травня 2019 року.