Справа № 461/7669/16-а
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/2392/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Затолочного В.С.,

при секретарі судового засідання: Луців І.І.

з участю представників: позивача ОСОБА_1 , відповідача Шагай О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року у справі №461/7669/16-а (головуючий суддя Волоско І.Р.Є, проголошене у м. Львові ) за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування акту індивідуальної дії,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування ухвали Львівської міської ради від 30.06.2016 року №629 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23.04.2015 року № 4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» в частині п.83 Додатку 1-В, а саме щодо вилученням з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд, належної Фізичній особі підприємцю ОСОБА_4 тимчасової споруди, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваною ухвалою належна позивачу споруда вилучена з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності в м. Львові у зв`язку із скаргами мешканців. Однак відповідно до «Порядку розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові», така підстава для анулювання паспорту прив`язки відсутня. Відповідно до вказаного Порядку наслідком подання мешканцями скарг щодо діяльності тимчасової споруди може бути лише обмеження або скасування режиму роботи департаментом економічної політики Львівської міської ради, а не прийняття рішення Львівською міською радою про виключення споруди з Комплексної схеми, і як наслідок її демонтаж. Зазначає, що ним здійснюється використання земельної ділянки у повній відповідності з вимогами Закону та договору оренди. На земельній ділянці влаштовано тимчасову споруду, що відповідає призначенню оренди землі, зазначеному в договорі. Також споруда відповідає погодженій проектній документації та діючому паспорту прив`язки, тому, на думку позивача, у Львівської міської ради не було жодних підстав для прийняття рішення про виключення такої споруди з Комплексної схеми.

16 травня 2018 року позивач уточнив свої позовні вимоги зокрема зазначив, що тимчасова споруда за адресою АДРЕСА_1 , що належить позивачу, не була включена в додаток №1 ухвали Львівської міської ради від 02.03.2017 року №1568 лише внаслідок того, що така споруда була протиправно виключена з переліку таких споруд ухвалою Львівської міської ради від 30.06.2016року №629 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23.04.2015 року №4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова». Таким чином, вважає, що існуюче на сьогодні формулювання позовних вимог у справі не забезпечить виконання завдання адміністративного судочинства, встановленого ст.2 КАС України. Внаслідок чого, просить суд зобов`язати Львівську міську раду внести зміни до ухвали №1568 від 02.03.2017 року шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Шевченківському районі м.Львова тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_1 із вказанням її власником Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ( Додаток 1 до ухвали міської ради №1568 від 02.03.2017 року).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 30.06.2016 року №629 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23.04.2015 року №4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» в частині п.83 Додатку 1В, а саме щодо вилучення з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд, належної Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 тимчасової споруди, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

У задоволенні позову в частині зобов`язання Львівську міську раду внести зміни до ухвали №1568 від 02.03.2017 року шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Шевченківському районі м.Львова тимчасової споруди за адресою м АДРЕСА_1 із вказанням її власником Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ( Додаток 1 до ухвали міської ради №1568 від 02.03.2017 року) відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 881,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в кій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, винесеним з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Зокрема апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради від 23.04.2015 року № 4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова» припинилась ухвалою Львівської міської ради від 02.03.2017 №1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», тому предмет спору в частині оскарження ухвали Львівської міської ради відсутній.

Також апелянт вказує на те, що іншого способу захистити права мешканців прилеглих будинків, які будуть порушені внаслідок встановлення тимчасової споруди на АДРЕСА_1 у Львівської міської ради не було.

Крім цього, зазначає, що виходячи зі змісту норм, що містяться у статтях 26 та 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що сільські, селищні міські, а також районні та обласні ради наділені досить широким колом повноважень. При цьому, аналізуючи ці повноваження, можна прийти де висновку, що при вирішенні більшості із віднесених до виключної компетенції ради питань, можливе застосування цими органами дискреційних повноважень. У даному випадку вони будуть проявлятися, насамперед, у можливості відповідної ради приймати чи утриматися від прийняття рішення з того чи іншого питання, віднесеного до її компетенції. Отже, прийняття рішення щодо внесення змін до регуляторних актів належить до виключної компетенції Львівської міської ради, а тому суд не може зобов`язувати вчиняти конкретні дії щодо даного питання. З урахуванням наведеного просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 06.08.2018 р. скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з огляду на наступне. З тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що тимчасову споруду позивача було виключено з Комплексної схеми розміщення малих архітектурних форм у зв`язку зі скаргами мешканців. Однак, «Порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» за жодних обставин (зокрема й у випадку подання скарг мешканцями) не надає права Львівській міській раді приймати рішення про виключення тимчасової споруди з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд. За певних обставин може бути прийняте рішення про анулювання паспорта прив`язки, проте в даному випадку таке не прийняте і відсутні передбачені законом підстави.

Порядком розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» передбачені й наслідки подання мешканцями скарг щодо діяльності тимчасової споруди. Так, відповідно до п. 6.1. Порядку для погодження режиму роботи у тимчасовій споруді фізична особа - підприємець або юридична особа особисто, через уповноважений орган чи особу або поштовим відправленням звертається до управління «Дозвільний офіс» або до відділу «Центр надання адміністративних послуг» із письмовою заявою встановленої форми на ім`я директора департаменту економічної політики про встановлення режиму роботи. Згідно п. 6.6. У разі встановлення фактів систематичних порушень акустичного режиму і громадського порядку та надходження скарг мешканців департамент економічної політики: 6.6.1. Приймає рішення щодо обмеження режиму роботи підприємств торгівлі та побутового обслуговування, ресторанного та ринкового господарства. 6.6.2. Скасовує встановлений режим роботи на підставі приписів, актів, протоколів про порушення законодавства України контролюючих та правоохоронних органів, Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області, органів санітарно-епідеміологічної служби, постанов адміністративних комісій районних адміністрацій, а також в інших випадках, передбачених законодавством України, тобто наслідком подання мешканцями скарг щодо діяльності тимчасової споруди може бути лише обмеження або скасування режиму роботи департаментом економічної політики Львівської міської ради, а не прийняття рішення Львівською міською радою про виключення споруди з Комплексної схеми і як наслідок її демонтаж. При цьому скасування режиму роботи можливе виключно на підставі підтверджених фактів порушень суб`єктом господарювання вимог чинного законодавства, що в даному випадку відсутні.

Щодо доводів апелянта про неможливість втручання суду в дискреційні повноваження Львівської міської ради, то вважає, що повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до п.4 ч.2, ч.4 цієї норми у разі задоволення адміністративного позову, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тобто, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин; згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з декількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за даних обставин.

Вважає, що системний аналіз обставин даної справи в контексті наведених вище норм Кодексу адміністративного судочинства України та практики Європейського Суду з прав людини дозволяє зробити висновки, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти конкретне остаточне рішення і це прямо вбачається із змісту п.4 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України. Обґрунтовуючи своє рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції прийшов до висновку про неправомірність рішення відповідача щодо вилучення з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд, належної Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 тимчасової споруди, що розташована за адресою: м. Львів , вул.Підмурна, 2, порушення ним прав позивача, однак з незрозумілих причин не врахував, що справді ефективним і єдино правильним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Львівської міської ради внести зміни до ухвали №1568 від 02.03.2017 року шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Шевченківському районі м.Львова тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_1 із вказанням її власником Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (Додаток 1 до ухвали міської ради №1568 від 02.03.2017 року). З урахуванням наведеного просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2019 року без змін.

Крім цього, на вказане рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем була подана апеляційна скарга та Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 р. апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року у справі № 461/7669/16-а в частині відмови у задоволенні позову - скасовано та прийнято в цій частині постанову, якою зобов`язано Львівську міську раду внести зміни до ухвали від 02 березня 2017 року № 1568 шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Шевченківському районі м. Львова тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 із вказанням її власником Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (Додаток 1 до ухвали міської ради від 02 березня 2017 року № 1568). В решті Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року у справі № 461/7669/16-а - залишено без змін.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Галицького районного суду м. Львова від 06.08.2018 р. скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2019 року без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 01.03.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди землі терміном до 30.12.2016 року.

Управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради позивачу виданий паспорт прив`язки, який дійсний до закінчення договору оренди земельної ділянки 30.12.2016 року.

Пунктом 83 додатку 1-В до ухвали Львівської міської ради №629 від 30.06.2016 року позивача вилучено з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові у зв`язку із скаргами мешканців.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що Порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові не містить такої підстави виключення тимчасової споруди з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд, як скарги мешканців.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та Восьмого апеляційного адміністративного суду, викладеними у постанові від 29.11.2018 р. з огляду на наступне.

Львівською міською радою було затверджено «Порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові». Вказаний порядок є нормативно правовим актом, що регулює відносини в сфері встановлення тимчасових споруд, тому відповідно і відповідач у свої діяльності також повинен (як учасник даних відносин) дотримуватись положень вказаного Порядку.

Відповідно до п. 2.2. Порядку, Термін розміщення тимчасових споруд не може перевищувати термін дії договору оренди земельної ділянки або договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, встановлений ухвалою міської ради. Згідно п. 3.9. -термін дії паспорта прив`язки встановлюється відповідно до терміну, зазначеного в ухвалі міської ради, з врахуванням містобудівної документації, державних норм та правил і Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд.

Водночас Порядок містить вичерпний перелік підстав анулювання паспорту прив`язки. Так, відповідно до п.3.11. чинність паспорта прив`язки ТС анулюється за таких умов: 3.11.1. Недотримання вимог паспорта прив`язки при її встановленні; 3.11.2. невстановлення ТС протягом 6 місяців з дати отримання паспорта прив`язки; 3.11.3. Надання недостовірних відомостей у документах під час підготовки паспорта прив`язки ТС.

З тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що тимчасову споруду позивача було виключено з Комплексної схеми розміщення малих архітектурних форм у зв`язку зі скаргами мешканців.

Отже, «Порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» за жодних обставин (зокрема й у випадку подання скарг мешканцями) не надає права Львівській міській раді приймати рішення про виключення тимчасової споруди з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача про те, що позивача з комплексної схеми розміщення тимчасових споруд не вилучалось, а у зв`язку із скаргами мешканців Львівською міською радою, вказаною ухвалою фактично було припинено договір оренди земельної ділянки, оскільки розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Крім цього, зі змісту ст.31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди припиняється у випадках закінчення строку, на який його було укладено, викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом, поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря, ліквідації юридичної особи-орендаря, відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем, набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Також договір оренди землі може бути достроково розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням суду. Таким чином, на час винесення оскаржуваної ухвали, договір оренди не закінчився, а подання скарг мешканцями не тягне за собою припинення договору оренди земельної ділянки в односторонньому порядку однією із сторін.

Щодо доводів апелянта про те, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради від 23.04.2015 року № 4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова» припинилась ухвалою Львівської міської ради від 02.03.2017 №1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», тому предмет спору в частині оскарження ухвали Львівської міської ради відсутній, то апеляційний суд вважає такі безпідставними, оскільки суд надає оцінку оскаржувану рішенню на момент його прийняття.

Щодо доводів апелянта про неможливість втручання у дискреційні повноваження Львівської міської ради, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3.1 рішення Конституційного Суду України №17-рп/2010 у справі 1- 25/2010 одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення вказаних обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Таким чином, втручання у права повинно бути передбачуваним для особи, інакше воно не може бути законним та суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод; небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (див. також: рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002, «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява № 20390/07).

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський суд з прав людини з посиланням на справу «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Відповідно до рішення Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 спосіб відновлення попущеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторною звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою вказаної вище статті передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

При цьому, Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 14 червня 2007 року по справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» зазначав, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.

Отже, суд з метою захисту прав позивача наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення і таке зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення не буде вважатися втручанням у дискреційні повноваження, адже такий спосіб захисту порушення права буде найбільш ефективним та спрямованим на недопущення свавілля в органах влади.

Як слідує із матеріалів справи, пунктом 83 додатку 1-В до ухвали Львівської міської ради № 629 від 30 червня 2016 року належну позивачу споруду вилучено з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові у зв`язку із скаргами мешканців.

Таке рішення є протиправним, оскільки вилучення тимчасових споруд з таких підстав не передбачено ні нормами чинного законодавства України, ні згаданим вище Порядком розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, а відтак судом першої інстанції зроблено правильний висновок про протиправність дій відповідача щодо вилучення із вказаної схеми, належної позивачу тимчасової споруди.

В подальшому, у зв`язку з вилученням належної позивачу споруди із Комлексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові згідно ухвали Львівської міської ради від 30 червня 2016 року № 629 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23 квітня 2015 року № 4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», така автоматично не була включена в додаток № 1 до ухвали Львівської міської ради від 02 березня 2017 року № 1568.

Оскільки суд першої інстанції прийшовши до висновку про незаконність виключення тимчасової споруди позивача із Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та з`ясувавши, що єдиною підставою невключення тимчасової споруди позивача до додатку № 1 до ухвали Львівської міської ради від 02 березня 2017 року № 1568 було виключення такої згідно попередньої ухвали Львівської міської ради від 30 червня 2016 року № 629, відповідно суд повинен був зобов`язати відповідача прийняти рішення про включення тимчасової споруди позивача в додаток № 1 до ухвали Львівської міської ради від 02 березня 2017 року № 1568, оскільки прийняття рішення про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах до 31 травня 2020 року не передбачало виконання будь-яких умов, продовження такого терміну відбулось автоматично для всіх тимчасових споруд, включених в Комплексну схему розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові.

За урахуванням наведених обставин, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 р. було скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та в цій частині прийнято постанову, якою зобов`язано Львівську міську раду внести зміни до ухвали від 02 березня 2017 року № 1568 шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Шевченківському районі м. Львова тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 із вказанням її власником Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ( Додаток 1 до ухвали міської ради від 02 березня 2017 року № 1568).

Статтею 323 КАС України, визначено порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи.

Відповідно до частини 3 статті 323 КАС України, за результатами розгляду апеляційної скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд приймає постанову відповідно до статті 315 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право зокрема у визначених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-5 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення; 3) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 4) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Таким чином, наведеними нормами КАС України чітко визначено дії суду апеляційної інстанції у випадку розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи.

Отже, з урахуванням наведених вище висновків суду та норм чинного законодавства, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судове рішення, а саме рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року у справі №461/7669/16-а - без змін.

При цьому, оскільки із змісту норм статей 315 та 323 КАС України слідує, що за наслідками розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, суд апеляційної інстанції має право скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, то відповідно результат розгляду справи, наслідком якого є скасування апеляційним судом своєї постанови відповідно буде зазначений у резолютивній частині постанови суду апеляційний інстанції.

У даному випадку, апеляційний суд приймає рішення про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, тому відповідно і резолютивна частина постанови суду повинна відповідати вказаній нормі КАС України.

Разом з тим, з наведених вище висновків суду апеляційної інстанції, є зрозумілим, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року у справі №461/7669/16-а залишено без змін із урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 р. у даній справі, яка відповідно до норм КАС України не потребує окремого відображення у резолютивній частині постанови суду, за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача у справі.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати перерозподілу не підлягають.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 323, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради - залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 серпня 2018 року у справі №461/7669/16-а - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. С. Затолочний
Повний текст постанови складено 30.05.2019 р.