Справа № 2340/3835/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/3835/18 Суддя (судді) першої інстанції: В.А. Гайдаш
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року

у справі №2340/3835/18 (розглянуту в порядку загального позовного провадження)

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до відповідача Управління Держпраці у Черкаській області

про скасування постанови,

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління Держпраці у Черкаській області, в якому просив суд:

- скасувати постанову про накладення штрафу № 23-09-12/123-128 від 18 квітня 2018 року винесену заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жаркавою Мариною Вікторівною

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач необґрунтовано та безпідставно зробив висновок, що позивачем, 28.03.2018 в ході інспекційного відвідування не було надано службовим особам відповідача документів, які регламентують використання найманої праці працівників, чим створено перешкоду в діяльності центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, в тому числі, не оформлення трудових відносин з найманими працівниками (тощо), оскільки у приміщенні ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» позивачем було особисто передано інспектору Проценку Р.О. копії вищевказаних документів, у зв`язку з чим постанова про накладення штрафу № 23-09-12/123-128 від 18 квітня 2018 року підлягає скасуванню..

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.Направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги та просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу від 16.03.2018 №119-Н та направлення від 16.03.2018 №381, посадовою особою управління Держпраці у Черкаській області Проценком Р.О. 20.03.2018 о 10 год. 30 хв. здійснено виїзд до приміщення ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , де здійснює свою підприємницьку діяльність позивач, з метою проведення інспекційного відвідування позивача.

Як встановлено судом із матеріалів інспекційного відвідування, позивач 20.03.2018 о 14 год. 30 хв. відмовився отримувати копію направлення, та відмовився надати інспектору журнал для реєстрації заходу контролю та пред`являти документи на усну вимогу інспектора праці, з посиланням на те, що він щойно повернувся з відрядження та йому необхідний час на підготовку документів - до 21.03.2018.

Разом з тим, як 20.03.2018 так і 21.03.2018 документи посадовій особі відповідача позивачем надані не були.

В результаті чого, інспектором праці складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування від 21.03.2018 №23-06-12/0043 та вимогу про надання/поновлення документів від 21.03.2018 №23-06-12/0043, які направлено позивачу рекомендованими листами та отримано ним 23.03.2018.

Вказаною вимогою ФОП ОСОБА_1 зобов`язано у строк до 09 год. 00 хв. 27.03.2018 надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування, зокрема: установчі документи, документи що засвідчують особу; трудові угоди, укладені між підприємцем та найманими працівниками, заяви, книгу наказів, повідомлення про прийняття працівників на роботу, документи про нарахування та виплату заробітної плати. Також даною вимогою строк проведення інспекційного відвідування зупинено до 27.03.2018.

З метою забезпечення отримання документів, які регламентують використання найманої праці ФОП ОСОБА_1 , інспектором праці 27.03.2018 здійснено виїзд за місцем здійснення підприємницької діяльності позивача - до ресторану, що знаходиться в АДРЕСА_2 , однак документи, які перелічені у вимозі від 21.03.2018 №23-06-12/0043, інспектору праці позивачем надані не були.

На підставі вказаного акту інспекційного відвідування від 28.03.2018 №23-09-12/0123, заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жарковою Мариною Вікторівною 18.04.2018 прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №23-09-12/0123-128, якою керуючись статтею 259 КЗпП України, статтею 53 Закону України «Про зайнятість населення», частиною третьою статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктом 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 та на підставі абзацу 7 частини другої статті 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 372 300 грн.

Позивач вважаючи постанову відповідача протиправною, звернувся за захистом порушених прав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова управління Держпраці у Черкаській області від 18.04.2018 №23-09-12/0123-128 про накладення штрафу на позивача у розмірі 372 300 грн. є правомірною та скасуванню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 4 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 №2694 визначено, що державна політика в галузі охорони праці визначається відповідно до Конституції України Верховною Радою України і спрямована на створення належних, безпечних і здорових умов праці, запобігання нещасним випадкам та професійним захворюванням.

Указом Президента України від 06.04.2011 №386/2011 затверджено Положення про Державну інспекцію України з питань праці (далі - Положення №386/2011), відповідно до п. 1 якого Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра соціальної політики України (далі - Міністр).

Держпраці України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Одними із основних завдань Держпраці України, згідно з п. 3 Положення №386/2011, є реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю; реалізація державної політики з питань контролю за додержанням законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Положення №386/2011 Держпраця України відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (далі - роботодавці) законодавства про працю з питань трудових відносин, робочого часу та часу відпочинку, нормування праці, оплати праці, надання гарантій і компенсацій, пільг для працівників, які поєднують роботу з навчанням, дотримання трудової дисципліни, умов праці жінок, молоді, інвалідів, надання пільг і компенсацій за важкі та шкідливі умови праці, забезпечення спеціальним одягом і спеціальним взуттям, засобами індивідуального захисту, мийними та знешкоджувальними засобами, молоком і лікувально-профілактичним харчуванням; проведення обов`язкових медичних оглядів працівників певних категорій; дотримання режимів праці та інших норм законодавства.

Відповідно до п. 6 Положення №386/2011 Держпраця України для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема, видавати в установленому порядку роботодавцям, суб`єктам господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, а також фондам загальнообов`язкового державного страхування, обов`язкові до виконання приписи щодо усунення порушень законодавства про працю, законодавства про зайнятість населення, законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування щодо призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; складати у випадках, передбачених законом, протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення.

Згідно з п. 7 Положення №386/2011 Держпраця України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України від 05.04.2007 №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон №877-V).

Згідно зі ст.1 Закону №877-V заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

При цьому, суд зауважує, що встановлення законодавцем такої форми перевірки як інспекційне відвідування обумовлено необхідністю реалізації статті 259 КЗпП України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Так, статтею 259 КЗпП України унормовано, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - Порядок №295).

У відповідності до приписів п. 2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці. Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження).

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, як територіальний орган Держпраці, наділений правом проводити позапланові заходи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності позивача з питань, віднесених до його компетенції, зокрема, у формі інспекційних відвідувань.

Отже посилання позивача на те, що відповідальність за ч. 2 ст. 265 КЗпП України настає виключно у разі недопущення до проведення перевірки, натомість відповідач намагався здійснити інспекційне відвідування, а не перевірку - не приймається судом до уваги, з огляду на вищезазначене.

Згідно пп. 2 п. 11 Порядку №295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством - про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги.

Відповідно до п. 12 Порядку №295, вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, посадовою особою управління Держпраці у Черкаській області Проценком Р.О . складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування від 21.03.2018 №23-06-12/0043 та вимогу про надання/поновлення документів від 21.03.2018 №23-06-12/0043, які направлено рекомендованими листами позивачу та отримано останнім 23.03.2018. Вказаною вимогою ФОП ОСОБА_1 зобов`язано у строк до 09 год. 00 хв. 27.03.2018 надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування, зокрема: установчі документи, документи що засвідчують особу; трудові угоди, укладені між підприємцем та найманими працівниками, заяви, книгу наказів, повідомлення про прийняття працівників на роботу, документи про нарахування та виплату заробітної плати. Також даною вимогою строк проведення інспекційного відвідування зупинено до 27.03.2018.

З метою забезпечення отримання документів, які регламентують використання найманої праці ФОП ОСОБА_1 , вищевказаним інспектором праці 27.03.2018 здійснено виїзд за місцем здійснення підприємницької діяльності позивача - до ресторану, що знаходиться в АДРЕСА_2, однак документи, які перелічені у вимозі від 21.03.2018 №23-06-12/0043, інспектору праці позивачем надані не були, тому позивачем фактично вказаній службовій особі створено перешкоди при проведенні заходу державного контролю з питань виявлення факту фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), що зафіксовано у акті інспекційного відвідування від 28.03.2018 № 23-09-12/0123.

Частиною другою статті 265 КЗпП України передбачено відповідальність юридичних та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, за порушення вимог законодавства про працю.

Так, згідно ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі:

- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац 2);

- недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення (абзац 6);

- вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення (абзац 7).

Зазначений штраф є фінансовою санкцією і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій статті 265 КЗпП України, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивачем фактично створено перешкоди при проведенні заходу державного контролю з питань виявлення факту фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), що зафіксовано в акті інспекційного відвідування від 28.03.2018 № 23-09-12/0123, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність притягнення позивача оскаржуваною постановою від 18.04.2018 №23-09-12/0123-128 до відповідальності згідно абз. 7 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачений частиною другою статті 265 КЗпП України, визначений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509).

Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками.

Згідно з положеннями зазначеного вище пункту Порядку №509 штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Відповідно до п. 6 Порядку №509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення.

Як встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 щодо розгляду справи про накладення штрафу о 10 год. 50 хв. 18.04.2018 було повідомлено телефонограмою від 12.04.2018 та Повідомленням від 04.04.2018 №01-01-04/1011/1991, яке надіслано рекомендованим поштовим відправленням на адресу, що була вказана у копії Виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ФОП ОСОБА_1

Отже доводи апелянта про те, що його не було повідомлено про розгляд справи про накладення штрафу - не відповідають дійсності та не приймаються колегією суддів до уваги.

Щодо посилання апелянта на ту обставину, що він не веде підприємницьку діяльність в ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться у АДРЕСА_2 та передав вказане приміщення в оренду, тому відсутні підстави вважати, що ним допущено працівників до роботи без укладання трудового договору - відхиляється колегією суддів з огляду на таке.

Так, в матеріалах справи міститься копія цивільно-правового договору від 13.03.2018 №1, укладеного між позивачем та гр. ОСОБА_4 щодо надання послуг в якості кухаря у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться у АДРЕСА_2 - терміном до 31.03.2018 та копія цивільно-правового договору від 18.03.2018 №3, укладеного між позивачем та гр. ОСОБА_5 щодо надання послуг в якості кухаря у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться у АДРЕСА_2 - терміном до 31.03.2018.

Крім того, у наданій позивачем копії договору оренди нежитлового приміщення від 27.09.2017 №1, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_6 , зазначено, що позивач передає, а ФОП ОСОБА_6 приймає у строкове платне зворотне користування частину нежитлового приміщення (без зазначення загальної площі кв.м.), що знаходиться у АДРЕСА_2, що на думку колегії суддів виключає факт передання позивачем в оренду вказаній особі всього вищевказаного приміщення, а наявність зазначених цивільно-правових договорів свідчить про здійснення позивачем на момент здійснення інспекційного відвідування господарської діяльності в ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться у АДРЕСА_2 .

Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов обґрунтованих висновків, що оскаржувана постанова управління Держпраці у Черкаській області від 18.04.2018 №23-09-12/0123-128 про накладення штрафу на позивача у розмірі 372300 грн. є правомірною та обґрунтованою, містить посилання на визначені чинним законодавством України норми, які не були дотримані позивачем.

Щодо доводів позивача стосовно того, що ним надавалися усі документи, які вимагалися під час інспекційного відвідування колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та висновками суду. Крім того, позивачем не надано ні суду першої ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що ним направлялися документи інспектору управління Держпраці у Черкаській області на виконання вимоги.

Доводи про те, що позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про намір отримання інспектором управління Держпраці у Черкаській області Процентом Р.О. вигоди під час проведення перевірки на підставі чого порушене кримінальне провадження за ч. 3 ст. 368 КК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на думку колегії, таким чином позивачем обрано спосіб захисту у даній справі.

Колегія суддів інші доводи апеляційної скарги не бере до уваги, з огляду на те, що судом першої інстанції вже була надана оцінна вказаним доводам, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Оцінку аналогічним правовідносинам надано Верховним судом у справі № 813/1170/17 постанова від 07.02.2018 та у справі № 820/1432/17 постанова від 04.07.2018.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому не дивлячись, що апелянт посилається на винесення рішення суду першої інстанції з порушенням норм процесуального права, однак апеляційна скарга, не містить зазначення порушення яких саме норм КАС України допущено порушення судом першої інстанції, а колегією суддів в свою чергу не встановлено обставин, передбачених статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду першої інстанції може бути скасовано.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний тест постанови виготовлено 24 травня 2019 року.