Справа № 826/14413/18
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 травня 2019 року № 826/14413/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві

про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулися до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві (далі- відповідач) в якій просить:

- визнати індивідуальний акт - (рішення) Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, яким громадянину Демократичної Республіки Алжир ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну - протиправним та скасувати його.

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про надання дозволу на імміграцію в України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.01.2019 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну з мотиву надання позивачем у тексті заяви про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про своє місце проживання в Україні.

Відповідач проти позову заперечив із посиланням на те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають законодавству з тих підстав, що оспорюваним рішенням від 13.07.2018 №1432445 позивачу було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", а саме - у зв`язку з наведенням ОСОБА_1 у заяві про надання дозволу на імміграцію в України свідомо неправдивих відомостей. Так, за результатами аналізу отриманої від ГУ СБУ у м. Києві та Київській області та Дарницького УП ГУНП України у м. Києві інформації встановлено, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (тобто, за адресою, що була вказана у заяві про надання дозволу на імміграцію в України) не проживає та ніколи не проживав. За наведених мотивів відповідач вважає свій висновок щодо прийняття рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну правомірним.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Демократичної Республіки Алжир, та 28.10.2015 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні (серія НОМЕР_2 ), дія якої була продовжена до 14.10.2017.

Згідно наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб, виданого 09.06.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 одружився з громадянкою України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2

З огляду на обставину перебування у шлюбі з громадянкою України починаючи з 09.06.2015, позивач керуючись нормами ст. 1, п. 1 ч. 3 ст. 4, ст. 9 Закону України "Про імміграцію" подав 13.07.2017 до ГУ ДМС України в м. Києві заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, додавши разом із заявою необхідні документи. Зокрема, в тексті цієї заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 в графі "місце проживання в Україні" зазначив наступну адресу: АДРЕСА_1 .

На виконання вимог п. 9 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, відповідач направив письмові запити щодо перевірки осіб за заявами про надання дозволу на імміграцію (в т.ч. за заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на адреси управління Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України, Відділу Інтерполу та Європолу Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області, Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Як вбачається зі змісту наданої представником копії особової справи ОСОБА_1 , за результатами розгляду таких письмових запитів ГУ ДМС України в м. Києві були надані наступні відповіді, що стосуються особи позивача:

- щодо відсутності інформації про позивача у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну (лист Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України від 07.08.2017 №0.64-7923/0/18-17);

- щодо відсутності інформації про перебування позивача у міжнародному розшуку (лист Відділу Інтерполу та Європолу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 04.08.2017 №2818/125/29/01-2017);

- матеріали за наслідками перевірки місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - рапорт працівника відділу поліції Гасимова Р.М, пояснення від 24.10.2017, лист Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області від 19.07.2017 №03/3726-17.

За результатами опрацювання отриманої інформації ГУ ДМС України в м. Києві склало висновок щодо розгляду клопотання громадянина Алжиру ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджено т.в.о. начальника ГУ ДМС України в м. Києві. Згідно даного висновку відповідачем вирішено прийняти рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням ГУ ДМС України в м. Києві №143245 від 13.07.2018 відмовлено у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 4 цього Закону іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III (далі - Закон №2491-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В розумінні положень ст. 1 Закону №2491-IІI, імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст. 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України (п. 1 ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону).

Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені ст. 9 Закону №2491-III.

Так, згідно зі ст. 9 Закону №2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені в ст. 10 цього Закону. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Також Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п.п. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 14 цього Порядку передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку №1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію"; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

З аналізу наведених норм права вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених ст. 10 Закону України "Про імміграцію" є підставою для не надання дозволу на імміграцію.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд встановив, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок ГУ ДМС України в м. Києві про зазначення ОСОБА_1 у поданій 13.07.2017 заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдивих відомостей про місце проживання іноземця в Україні, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (яка вказана як адреса місця реєстрації позивача у посвідці на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2).

Такий висновок відповідачем сформовано на підставі рапорту ст. ДОП відділу поліції Дарницького УП ГУ НП у м. Києві капітана поліції Гасимова Р.М. Зокрема, в тексті цього рапорту зазначено, що в ході проведення перевірки встановлено, що за вказаною адресою проживає гр. ОСОБА_8 , яка повідомила, що громадянин Алжиру ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає та ніколи не проживав. В бесіді з мешканцями сусідніх квартир, останні повідомили, що іноземний громадянин на прізвище ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає та не з`являється.

За змістом норм ст. 69, ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 75, ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В контексті наведених процесуальних норм суд приходить висновку, що отримані відповідачем від органу поліції матеріали (рапорт) у відповідь на офіційний запит містять відомості, що є підставою для висновку про подання позивачем в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про місце (адресу) свого проживання на території України.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на неналежність таких матеріалів як доказу з тих мотивів, що порядок проведення перевірки особи за місцем проживання, спосіб інформування такої особи про проведення перевірки не визначені окремо нормативно-правовим актом. Оскільки, як видно з тексту рапорту перевірка проводилась, шляхом опитування фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_2 що не суперечить нормами ст. 33 Закону України "Про Національну поліцію" ("Опитування особи"). Також суд враховує те, що дії працівника поліції Гасимова Р . М . , що пов`язані з проведенням перевірки достовірності відомостей про місце проживання позивача за зазначеною вище адресою останнім в досудовому та/або судовому порядку не оскаржувались.

На підтвердження доказів проживання за адресою: АДРЕСА_1 позивачем до органів міграційної служби було надано копії: копію договору купівлі-продажу від 02.02.1998 року, Заяви від 07.07.2017 року про надання дозволу на реєстрацію постійного місця проживання, копії довіреностей.

Дослідивши та проаналізувавши зміст наданих позивачем документів суд вважає, що вони не підтверджують відомості про фактичне проживання позивача за вказаною адресою у період з моменту подання заяви про надання дозволу на імміграцію до моменту прийняття відповідачем оспорюваного рішення. Водночас інших документальних доказів на підтвердження обставин фактичного проживання позивача за адресою місця реєстрації ( АДРЕСА_1 ), як то: доказів отримання кореспонденції за зазначеною адресою на ім`я ОСОБА_1 , довідки з місцевої житлово-експлуатаційної контори (об`єднання співвласників багатоповерхового будинку) про проживання за адресою, доказів здійснення ОСОБА_1 оплати орендної плати за договором оренди та/або комунальних платежів та інших рахунків на оплату послуг позивач до суду не подав, як і письмових пояснень про причини відсутності у нього таких документів.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що надані позивачем документальні докази не спростовують обставини наведені в тексті рапорту працівника Дарницького УП ГУ НП у м. Києві. Як наслідок суд приходить до висновку, що у ГУ ДМС України в м. Києві були правові підстави для прийняття рішення від 13.07.2018 №143245 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Алжиру ОСОБА_1 , а тому відповідно не вбачає правових підстав для визнання протиправним і скасування такого рішення відповідача.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про зобов`язання повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію, то оскільки за висновком суду у межах розглядуваного спору відсутні підстави для визнання протиправним рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, то, як наслідок, суд вважає відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії з повторного розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію, як похідної вимоги від розглянутої вище (п. 23 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко