Справа № 120/887/19-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 травня 2019 р. Справа № 120/887/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Литвина Д.С.,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: Чайки А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (далі - ГУ ДФС у Вінницькій області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимоги обґрунтовано незгодою позивача з прийнятими відповідачем податковим повідомленням - рішенням від 24.06.2016 за №132331-13, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік в сумі 3591,43 грн. та податковим повідомленням - рішенням від 16.06.2017 за №178275-13, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 3326,13 грн., оскільки на її переконання, мотиви прийняття зазначених рішень суперечать законодавству з питань оподаткування та фактичним обставинам справи.

Ухвалою від 19 березня 2019 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 10 квітня 2019 року.

Ухвалою від 10 квітня 2019 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, відкладено розгляд справи на 24 квітня 2019 року.

В судовому засіданні 24 квітня 2019 року судом оголошено перерву до 21 травня 2019 року.

Ухвалою від 21 травня 2019 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та за згодою сторін вирішено розпочати розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві, а також усних пояснень наданих під час судового розгляду справи. Зокрема, зазначив, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 30.10.2017 по справі 802/1672/17-а, яка набрала законної сили, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №229051-13 від 16.06.2017 щодо сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, визнано протиправним нарахування відповідного податку на належну їй 1/2 частини нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема, вказаною постановою встановлено, що вказаний об`єкт нерухомості не належить до об`єктів оподаткування.

Також зазначив, що 25 грудня 2012 року позивач продала належні їй на праві власності 49/100 часток нежитлового приміщення, що знаходяться в багатоквартирному житловому будинку в АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 . Отже, у 2016 році позивач не володіла вказаним нерухомим майном, а відтак, відповідно до положень ст. 266 ПК України, не є суб`єктом справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперечив, просив в задоволені позову відмовити покликаючись на мотиви наведені у відзиві на позовну заяву від 08.04.2019 за вх. №19294, а також в усних поясненнях наданих по суті заявлених позовних вимог. Зокрема щодо застосування пільги у відповідності до абз. є) п.п. 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 ПК України зазначив, що у відповідності до абз. є) п.п. 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 ПКУ не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси цехи, складські приміщення промислових підприємств. Враховуючи, що підприємство є виключно юридичною особою - положення абзацу є) п.п. 266.2.2. п.266.2 ст. 266 ПКУ на фізичних осіб не розповсюджується, а пільга при нарахуванні фізичним особам податку на нерухоме майно не надається. Відтак, об`єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належите позивачу, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 265 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка належить фізичній особі на праві власності.

Крім того, представник відповідача зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення № 132331-13 від 24.06.2016 та № 178275-13 від 16.06.2017 були сформовані за допомогою програмного забезпечення АІС "Податковий блок", системи "Облік платежів" режиму "Плата за нерухомість", за 2015, 2016 рік в автоматичному режимі.

Згідно інформаційних баз даних ГУ ДФС у Вінницькій області у власності фізичної особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , обліковується 1/2 частина комплексу загальною площею - 2358,90 кв.м.; за адресою: АДРЕСА_2, обліковується нежиле приміщення № LX , LXL, LXII , LXIII , загальною площею 120,6 кв.м. (частка 49/100 %).

Вінницька міська рада 23.01.2015 прийняла рішення №1984 "Про встановлення місцевих податків і зборів та затвердження Порядків їх справляння", п. 1 якого встановила на території м. Вінниці місцеві податки і збори (пункт 1), у т.ч. податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (п.п. 1.1.1.) та затвердила Порядок його справляння.

Вінницька міська рада 27.01.2017 прийняла рішення № 572 "Про внесення змін до рішення міської ради від 23.01.2015 за №1984 "Про встановлення місцевих податків і зборів та затвердження Порядків їх справляння" та п.п. 1.1.2 затвердила порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Пунктом 4.3 порядку справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з 01.01.2017 встановлені ставки для нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м загальної площі об`єкта.

Згідно зональної схеми нарахування податку мапи звернень громадян міста Вінниці розміщеної на офіційному сайті Вінницької міської ради (map.vmr.gov.ua) об`єкт нежитлової нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, відноситься до III зони, об`єкт нежитлової нерухомості, що розташований за адресою АДРЕСА_2 відноситься до І зони.

Ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості - "комплекс" на 2015 рік для III зони визначена у розмірі 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати 1218 грн., встановленої законом на 1 січня 2015 року за 1 кв.м загальної площі об`єкта.

Ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості - "нежиле приміщення" на 2016 рік для І зони визначена у розмірі 2% від розміру мінімальної заробітної плати 1378 грн., встановленої законом на 1 січня 2016 року за 1 кв.м загальної площі об`єкта.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 (одна друга) часток комплексу будівель, які розташовані в АДРЕСА_1 , набутих згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2006, укладеного з ОСОБА_4 , що підтверджується реєстраційним посвідченням Вінницького обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації від 12.04.2007 (а.с. 7-8).

Придбана ОСОБА_1 1/2 частка комплексу будівель складається із приміщень: літ. "А" 1 поверх - пр. № 1 - № 19 пл. 308,7 кв.м.; літ. "Б", " Б " - 1 поверх - пр. № 1 - № 9 (№1 - № 11) пл. 1056,3 кв.м.; антресолі - пр. № 10 - № 11 (№ 12 - № 13) пл. 98,4 кв.м.; літ. "В" - 1 поверх - пр. № 1, № 2 пл. 33,9 кв.м.; літ. "Г" 1 поверх- пр. № 1 пл. 82,7 кв.м; літ. "З" - 1 поверх - пр. № 1- № 3 пл. 10,4 кв.м.; літ. "Д", вбиральна; літ. "Е" - склад; літ. "Ж" - навіс; літ. "С" - склад, споруди № 2, № 6, № 7, № 8; частка споруди № 1, частка мостіння 1 площею 1176,4 кв. м., загальною площею 1590,40 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на виробничій будинок від 30.03.2012, інвентаризаційна справа №25783 (а.с. 9-13).

Також, в ході розгляду справи судом встановлено, що 25 грудня 2012 року між позивачкою та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 придбала (набула право власності) на 49/100 часток нежитлового приміщення, до складу якого входять нежилі приміщення №LX, LXL, LXII, LXIII, загальною площею 120,6 кв.м., що знаходяться в багатоквартирному житловому будинку в АДРЕСА_2 (а.с. 14). Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького МНО Грабовенською Н.О. в двох примірниках, один з яких зберігається у справах приватного нотаріуса, а інший виданий ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі за №1208.

24.06.2016 ГУ ДФС у Вінницькій області винесено податкове повідомлення - рішення №132331-13 за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 за 2015 рік в розмірі 3591,43 грн. (а.с. 6).

16.06.2017 ГУ ДФС у Вінницькій області винесено податкове повідомлення - рішення за №178275-13, за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 за 2016 рік в розмірі 3326,13 грн. (а.с. 6).

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, та вважаючи, що в неї відсутній обов`язок щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за вказані вище об`єкти нерухомості, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявленого позову в частині підставності нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно ППР №132331-13 від 24.06.2016, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пунктом 265.1 ст. 265 та пунктом 10.1 статті 10 ПК України передбачено, що податок на майно, складовою якого є податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місцевим податком, специфіка якого полягає в тому, що такий податок встановлюють місцеві ради відповідно до вимог та в межах, визначених ПК України.

Відповідно до пп. 12.4.3 п.12.4 ст. 12 ПК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів належить до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їхніх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке має наслідком зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набуває чинності з початку бюджетного періоду.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Пунктом 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України ).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системний аналіз підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквенному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и"), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Буквальний аналіз пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291. пункту 14.1 статті 14 ПК України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Як встановлено під час розгляду справи, згідно наданої позивачем до матеріалів справи копії технічного паспорту від 30.03.2012 на виробничий будинок комплекс будівель, що розташований в АДРЕСА_1 - зазначені споруди є нежитловими будівлями виробничого призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття, що в свою чергу призводить до неоднозначного трактування прав та обов`язків платника податків.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009 :2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009 :2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009 :2010 , згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави здійснити висновок, що застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

В межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - виробничі приміщення.

Відтак, об`єкти нерухомості, які на праві власності належать позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №806/2461/17.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, об`єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Вказана норма застосовується до промислових підприємств, які мають статус юридичних осіб.

Натомість, позивач як фізична особа є власником 1/2 частини будівель та споруд, а саме комплексу будівель виробничого призначення, складів.

А тому положення вказаної статті до позивача не застосовуються, а його доводи з цього приводу суд вважає безпідставними.

Відтак, суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що у випадку коли промислова будівля належить не промисловому підприємству, то така будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п. 38.1 ст.38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що визначення позивачу податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у податковому повідомленні - рішенні від 24.06.2016 за №132331-13 на суму 3591,43 грн., відповідає вимогам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

При цьому, з приводу посилання позивачки на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 30.10.2017 по справі 802/1672/17-а, яка набрала законної сили, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №229051-13 від 16.06.2017, як на обставину, що не потребує доказування, суд вважає за необхідно зауважити.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, позивачка посилається у постанові від 30.10.2017 по справі 802/1672/17-а не на встановлені судом в тій справі обставини, а на надану судом оцінку діям відповідача, а саме визнання протиправним нарахування відповідачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на належну позивачу 1/2 частини нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене не є встановленою судом обставиною, а є лише правовою оцінкою суду дій відповідача.

Відповідно до ч.7 ст.78 КАС України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

За таких обставин, постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 30.10.2017 по справі 802/1672/17-а, не є підставою для звільнення від доказування в розумінні ст.78 КАС України.

Визначаючись щодо заявленого позову в частині підставності нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно ППР від 16.06.2017 за №178275-13, суд виходить з наступного.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що податковий борг на суму 3326,13 гри., нарахований позивачу згідно податкового повідомлення-рішення № 178275-13 від 16.06.2017 виник як податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме нежитлові приміщення в багатоквартирному житловому будинку літ. "А", що в цілому складаються з: приміщення в мансардному поверсі № LX, LXL, LXII, LXIII , загальною площею 120,6 кв.м., які знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, судом також встановлено, що відповідні об`єкти нерухомості ще 25 грудня 2012 року позивачем були продані ОСОБА_2 , в зв`язку з чим між ними було укладено договір купівлі-продажу, який належним чином посвідчено приватним нотаріусом Вінницького МНО Грабовенською Н.О. та внесений в реєстр за №1208.

Наведені обставини також підтверджується відомостями, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно яких в реєстрі міститься запис за №28430185 від 17.10.2018 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 49/100 часток приміщень № LVII, LVIII , LIX, LX , LXL, LXII, LXIII в мансардному поверсі багатоквартирного житлового будинку, що складаються з приміщень: № LX , LXL, LXII , LXIII , загальною площею 120.6 кв.м. (а.с. 15). Як підстава для виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу, серія та номер: р. №1208, виданий 25.12.2012, видавник: приватний нотаріус Вінницького МНО Грабовенська Н.О.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" для виникнення права власності на нерухоме майно на підставі правочину заявником є особа, яка набуває право власності.

Аналогічна норма міститься і в п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно якої державна реєстрація права власності на нерухоме, майно проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації.

Отже, у разі відчуження нерухомого майна на підставі договору усі дії щодо реєстрації виникнення права власності повинен вчинити набувач відповідного речового права як заявник шляхом подачі відповідної заяви державному реєстратору. Відчужувач позбавлений такого права та не може вплинути на даний процес.

Зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, в розрізі вищенаведених правових норм, суд дійшов висновку, що тривала бездіяльність набувача права власності на вищезазначений об`єкт нерухомості, не може бути підставою для нарахування позивачу податкових зобов`язань зі сплати податку на означене нерухоме мано, адже останній його відчужив ще к 2012 році, про що з покупцем уклав засвідчений та зареєстрований належним чином відповідний договір купівлі-продажу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що визначення позивачу податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік, у податковому повідомленні - рішенні № 178275-13 від 16.06.2017 на суму 3326,13 грн., не ґрунтується на нормах чинного законодавства, в зв`язку з чим відповідне податкове повідомлення рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведену норму, витрати понесені позивачем у даній справі в сумі 1536,80 грн. судового збору підлягають відшкодуванню частково у розмірі 768,40 грн. (1/2 задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області №178275-13 від 16.06.2017.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_2 ) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Головне управління ДФС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100)

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна