Справа № 160/8531/18
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 травня 2019 року м. Дніпросправа № 160/8531/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Малиш Н.І.,

секретар судового засідання Лащенко Р.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника відповідача Орлової Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.12.2018 р. (суддя Жукова Є.О., повне судове рішення складено 19.12.2018 р.) в справі № 160/8531/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - ГУНП), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області (далі - ліквідаційна комісія), про визнання протиправними дій щодо не нарахування та не виплати компенсації у зв`язку зі звільненням через скорочення штатів відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зобов`язання провести нарахування та виплату компенсації у зв`язку зі звільненням через скорочення штатів відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.12.2018 р. позов задоволено, визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати компенсації у зв`язку зі звільненням через скорочення штату ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області провести ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації у зв`язку зі звільненням через скорочення штату відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вказує, що ГУНП не є правонаступником Головного управління МВС України у Дніпропетровській області, останнє перебуває у стані припинення з 05.11.2015 р. ОСОБА_1 не значиться серед діючих та звільнених працівників ГУНП, між нею та ГУНП не виникло ніяких правовідносин, відповідно, відповідачем не порушено права позивача.

Судом першої інстанції проігноровано, що законодавством не передбачена виплата органами Національної поліції одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, які не проходили службу в органах Національної поліції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач в судовому засіданні просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходила службу в органах внутрішніх справ України на посаді юрисконсульта відділу юридичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області (далі - ГУ МВС), має спеціальне звання капітан міліції.

З 06.07.2013 р. по 06.04.2016 р. позивачу відповідно до наказу ГУ МВС від 12.07.2013 р. № 199о/с по особовому складу надано додаткову відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х років.

Наказом ГУ МВС від 06.11.2015 р. № 485о/с по особовому складу позивача звільнено згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ відповідно до пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» у запас Збройних сил (з поставленням на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

Вислуга років на день звільнення складала 11 років 02 місяці 27 днів.

19.10.2018 р. позивач звернулась з інформаційним запитом до начальника ГУНП, в якому просила повідомити, чи має вона право на отримання компенсації у зв`язку із звільненням через скорочення штатів.

Листом від 31.10.2018 р. ГУ МВС повідомлено позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсаційних виплат у зв`язку зі звільненням.

Зважаючи на те, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» обов`язковою умовою виплати одноразової грошової допомоги при звільненні є наявність у особи наказу ГУ МВС України про звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів, наявності вислуги 10 років і більше, малолітньої дитини віком до 16 років, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні. При цьому судом першої інстанції зазначено, що поліція є правонаступником міліції, тобто органом на який покладено ті ж завдання та обов`язки, а тому саме відповідач повинен виплатити позивачу спірну допомогу.

Суд вважає такий висновок необґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України на посаді юрисконсульта відділу юридичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області (далі - ГУ МВС), має спеціальне звання капітан міліції.

З 06.07.2013 р. по 06.04.2016 р. позивач перебувала у додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-річного віку на підставі наказу ГУ МВС від 12.07.2013 р. № 199о/с.

Наказом ГУ МВС від 06.11.2015 р. № 485о/с позивача звільнено згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» у запас Збройних сил (з поставленням на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

Вислуга років на день звільнення складала 11 років 02 місяці 27 днів.

19.10.2018 р. позивач звернулась з інформаційним запитом до начальника ГУНП, в якому просила повідомити, чи має вона право на отримання компенсації у зв`язку із звільненням через скорочення штатів.

Листом від 31.10.2018 р. ГУ МВС повідомлено позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсаційних виплат у зв`язку зі звільненням. У листі зазначено, що відповідно до п. 3.6.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 р. № 499, особам рядового і начальницького складу за час перебування у відпустці по догляду за дитиною грошове забезпечення не виплачується, а призначається державна допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно із Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби передбачена статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ), відповідно до частини 1 якої особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 2262-ХІІ виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Оскільки позивач має вислугу років 11 років 02 місяці 27 днів, тобто у неї наявна вислуга 10 років і більше, позивач звільнена зі служби у зв`язку із скороченням штатів, позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вирішуючи питання наявності правових підстав для зобов`язання саме відповідача ГУНП нарахувати та виплати одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ, суд враховує наступне.

Пунктом 15 розділу XI

«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що працівники міліції, які на день набрання чинності цим Законом мали календарну вислугу не менше 5 років та продовжили службу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями (а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах), після досягнення вислуги років, що дають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", мають право на пенсійне забезпечення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

За колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Позивач звільнення зі служби саме наказом ГУ МВС, на службі в Національній поліції не перебувала.

Таким чином, зважаючи на приписи ч. 4 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ, а також те, що позивач не перебувала на службі в Національній поліції, у відповідача відсутній обов`язок щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ.

При цьому суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що саме відповідач повинен виплатити позивачу спірну допомогу, оскільки поліція є правонаступником міліції, тобто органом на який покладено ті ж завдання та обов`язки, а 07.11.2015 р. набув чинності Закон України «Про Національну поліцію», яким визначено, що Закон України «Про міліцію» втратив чинність.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів МВС України» від 16.09.2015 р. № 730 припинена як юридична особа публічного права Головне управління МВС України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ - 08592141), утворено як юридичну особу публічного права Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ - 40108866).

При цьому територіальні Головні управління Національної поліції не є не правонаступником територіальних органів МВС України.

На час розгляду цієї справи Головне управління МВС України в Дніпропетровській області не припинено, перебуває у стадії припинення.

Оскільки позивач не перебувала на службі в Національній поліції, не звільнялась з Національної поліції у зв`язку із скороченням штату, відповідно, у ГУНП не виникло обов`язку із виплати позивачу одноразової грошової допомоги.

Такий обов`язок виник саме у Головного управління МВС України у Дніпропетровській області, відповідно, саме до ліквідаційної комісії позивач мала пред`явити вимоги щодо зобов`язання виплати одноразової грошової допомоги. При цьому суд враховує, що ГУ МВС не припинено, перебуває у стадії припинення, тобто має адміністративну процесуальну правосуб`єктність.

Позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права в частині пред`явлення позовних вимог до особи, яка не може відповідати за цим позовом.

Оскільки ліквідаційна комісія не залучена до участі в справі як відповідач, суд позбавлений можливості обрати інший спосіб захисту порушеного права позивача ніж той, що обрав суд першої інстанції та який є помилковим, тому позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Суд бере до уваги сформульовану Верховним Судом України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Разом з тим, суд зазначає, що така правова позиція сформульована щодо позовних вимог про скасування наказів про звільнення. Верховним Судом України у приведених вище рішеннях зазначено, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Відповідно, така правова позиція не стосується спірних правовідносин, тому не може бути застосовано при вирішенні цієї справи.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України в редакції, яка діє з 15.12.2017 р. та підлягає застосуванню судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.12.2018 р. в справі № 160/8531/18 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.12.2018 р. в справі № 160/8531/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити в справі № 160/8531/18 нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 22.05.2019 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 23.05.2019 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.І. Малиш