Справа № 460/1048/19
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 травня 2019 року м. Рівне №460/1048/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нор У.М., розглянуши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДепартаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень, у якій просить суд:

- визнати протиправним повернення державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем виконавчого листа у справі № 817/2174/16 Джусу ОСОБА_2 Степановичу без прийняття до виконання, яке оформлене повідомленням від 16.04.2019 за № 58904528/6-20.1;

- зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розпочати примусове виконання виконавчого листа від 04.02.2019 у справі № 817/2174/16 за заявою ОСОБА_1 ;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подати у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно повернуто виконавчий лист, виданий Рівненським міським судом Рівненської області на примусове виконання рішення суду у справі № 817/2174/16, з підстав не зазначення у виконавчому листі повного імені та по батькові посадової особи, яка його видала, оскільки такий недолік є незначним та не може слугувати підставою для повернення виконавчого документа стягувачу без виконання. Стверджує, що відповідачем безпідставно повернуто означений виконавчий документ без виконання попри те, що інших недоліків щодо його оформлення державним виконавцем не виявлено та не встановлено інших підстав для невиконання рішення суду.

Ухвалою судді від 20.05.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.48).

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, про причини суд не повідомив.

Про дату, час та місце судового розгляду відповідача повідомлялось шляхом надіслання повістки про виклик до суду та ухвали від 20.02.2018 рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с.46), а також, враховуючи стислі строки розгляду справи, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 124 КАС України шляхом надсилання повістки та ухвали від 20.02.2018 на офіційну електронну адресу відповідача 23.05.2019, що підтверджується доказами в матеріалах справи (а.с.45). Відтак, відповідач повідомлений належним чином про дату та час судового засідання з розгляду даної справи.

Згідно з частиною першою статті 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

За приписами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ухвалою суду від 20.05.2019 відповідачу встановлено триденний строк з дня вручення (отримання) ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Проте, у строк, встановлений судом, відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву.

Відповідно до частина шостої статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини справи та фактичні правовідносини сторін.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 скасовано рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12.06.2018 у справі № 817/2174/16 та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною відмову Рівненської обласної державної адміністрації в особі Регіональної комісії по визначенню даних про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках щодо видачі довідки про заробітну плату за період роботи ОСОБА_1 з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 05.08.1987 по 20.08.1987 та з 04.02.1988 по 04.03.1988; зобов`язано Рівненську обласну державну адміністрацію в особі Регіональної комісії по визначенню даних про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках включити в довідку про заробітну плату працівників в зоні відчуження в 1987-1990 роках доплату у вихідні дні в подвійному розмірі за 1987 рік, додаткову заробітну плату в лютому-березні 1988 року в подвійному розмірі, а також премію з фонду матеріального заохочення за період серпень 1987 року та лютий-березень 1988 року.

Постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 у справі № 817/2174/16 набрала законної сили 21.11.2018.

04.02.2019 Рівненським міським судом Рівненської області видано виконавчий лист у справі № 817/2174/16 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 в частині зобов`язання Рівненської обласної державної адміністрації в особі Регіональної комісії по визначенню даних про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках включити в довідку про заробітну плату працівників в зоні відчуження в 1987-1990 роках доплату у вихідні дні в подвійному розмірі за 1987 рік, додаткову заробітну плату в лютому-березні 1988 року в подвійному розмірі, а також премію з фонду матеріального заохочення за період серпень 1987 року та лютий-березень 1988 року (а.с.16).

Вказаний виконавчий лист разом з копіями судових рішень скеровано позивачем для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Згідно з Повідомленням державного виконавця від 16.04.2019 за вих. № 58904528/6-20.1 виконавчий документ повернуто стягувачу без прийняття до виконання з тих підстав, що у виконавчому документі, що надійшов на примусове виконання, відсутнє повне ім`я та по батькові посадової особи, яка його видала, у зв`язку з чим на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається без прийняття до виконання (а.с.17).

Надаючи правової оцінки спірним правовідносинам сторін суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон України № 1404-VIII) визначено виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України № 1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України № 1404-VIII, у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

У частині третій статті 4 Закону України № 1404-VIII визначено, що виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.

Частиною четвертю статті 4 Закону України № 1404-VIII встановлено випадки повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, відповідно до пункту 6 якої виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Суд встановив, що поверненню без прийняття до виконання виконавчого листа у справі № 817/2174/16, виданого 04.02.2019 Рівненським міським судом Рівненської області слугували саме визначені у пункті 6 частини 4 статті 4 Закону України № 1404-VIII підстави: виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим статтею 4 Закону України № 1404-VIII, а саме: відсутнє повне ім`я та по батькові особи, яка видала виконавчий лист (а.с.17).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, якими керувався відповідач-суб`єкт владних повноважень повертаючи без прийняття до виконання виконавчого листа у справі № 817/2174/16, виданого 04.02.2019 Рівненським міським судом Рівненської області, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України суд зазначає таке.

Згідно зі частиною першою статті 373 КАС України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Аналіз наведеного положення КАС України дає підстави для висновку, що видача виконавчого листа відноситься до виключних повноважень суду органу, що здійснює правосуддя у формі розгляду і вирішення адміністративних справ у встановленому законом процесуальному порядку.

Суд дослідив виданий 04.02.2019 Рівненським міським судом Рівненської області виконавчий лист у справі № 817/2174/16 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 (а.с.16), та встановив, що у ньому зазначено, якою установою він виданий; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; найменування та інформація про стягувача і боржника; резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання; дата набрання рішенням законної сили; строк пред`явлення рішення до виконання.

При цьому у вказаному виконавчому листі чітко зазначено, що такий видано Рівненським міським судом Рівненської області, вказано ПІБ судді та секретаря, а також містяться їх підписи з прикладенням мокрої гербової печатки судової установи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5), заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону та у разі виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Суд з`ясував, що за обставинами справи позивачем виконано усі вимоги Закону України № 1404-VIII та вказаної Інструкції в частині звернення до органу державної виконавчої служби з письмовою заявою про примусове виконання рішення суду разом із необхідними документами. Вказані обставини не спростовані у ході судового розгляду та не заперечувались сторонами, а судом не встановлено протилежного.

За таких обставин суд вважає, що повертаючи позивачу без виконання виконавчий документ з тих підстав, що у ньому не зазначено повного імені та по батькові посадової особи, що видала виконавчий документ, в той час як означений виконавчий лист, виданий Рівненським міським судом Рівненської області, містить прізвище та ініціали судді та секретаря, їх підписи, відповідач вдався до такого явища як "правовий пуризм".

Оцінку такого явища надано Верховним Судом у постанові від 29.10.2018 у справі № 826/14749/16, яким проаналізовано вказане явище та зазначено, що загальноприйнято розуміти пуризм як надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом. Поняття "правового пуризму" було введено в правовий обіг Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Аналізуючи сутність даного поняття можна дійти висновку, що "правовий пуризм" - це надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд; "правовий пуризм" може носити як добровільний характер й проявлятися в діяльності окремих посадових осіб, так і бути вимушеним через санкціонування державою, яка обмежує реалізацію дискреційних повноважень суб`єктів правозастосування, не допускаючи відступ від правових приписів.

Виходячи з наведеного, не применшуючи значення необхідності дотримання процедурних норм, суд дійшов висновку, що недотримання певних формальностей, які не переважають над сутністю та змістом, не може слугувати обгрунтованою та достатньою підставою для невиконання або зволікання з виконанням судового рішення.

Вказані висновки суду основуються на обов`язковості та неухильності виконання судових рішень.

Так, у статті 129-1 Конституції України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною "права на суд" (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37). 96. Це має ще більше значення у адміністративних провадженнях.

Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (Заява № 40450/04) від 15 жовтня 2009 року Суд наголосив, що у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів (див. рішення у справі "Метаксас проти Греції", п. 19): тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі "Путтер проти Болгарії" (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

З огляду на викладене суд констатує, що повернення відповідачем виконавчого документа без прийняття його до виконання з формальних підстав призвело до ситуації, коли позивач протиправно позбавлений можливості примусового виконання рішення суду (порушено його право на примусове виконання рішення суду).

Окрім того суд зауважує про відсутність будь-яких інших перешкод для виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 у справі № 817/2174/16, окрім визначених відповідачем формальних перешкод у вигляді не зазначення у виконавчому листі повного імені та по батькові посадової особи, що видала виконавчий лист. Відтак суд зазначає, що вказані обставини не можуть слугувати перешкодою для вчинення державним виконавцем належних виконавчих дій з примусового виконання судового рішення та не несуть у собі таких.

Відтак, аналізуючи повідомлення від 16.04.2019 за № 58904528/6-20.1, яким виконавчий лист у справі № 817/2174/16 повернуто позивачу без прийняття до виконання на відповідність його критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, суд зазначає, що таке не може вважатися прийнятим обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), та не відповідає критеріям добросовісності та розсудливості.

Враховуючи наведені висновки суду позовна вимога про визнання протиправним повернення державним виконавцем виконавчого листа у справі № 817/2174/16 без прийняття до виконання, яке оформлене повідомленням від 16.04.2019 за № 58904528/6-20.1, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо іншої позовної вимоги у заявленому вигляді, як способі відновлення порушеного права позивача, суд зазначає таке.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 826/4418/14).

ЄСПЛ у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Окрім того, суд враховує, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Тобто, наслідком встановлення судом протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень є обов`язок суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

За умови відсутності визначеної законодавством необхідності вчинення дій суб`єктом владних повноважень, бездіяльність суб`єкта владних повноважень не є протиправною, оскільки не суперечить законодавству та не створює для особи жодних негативних наслідків.

Отже, встановивши протиправну бездіяльність відповідача, суд має зобов`язати відповідача вчинити дії спрямовані на відновлення порушених такою бездіяльністю прав позивача.

Такі висновки зазначені Верховним Судом у постанові від 05.04.2019 у справі № 809/248/18 (адміністративне провадження № К/9901/53585/18).

За таких обставин суд дійшов висновку, що задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача розпочати примусове виконання виконавчого листа від 04.02.2019 у справі № 817/2174/16 за заявою ОСОБА_1 забезпечить ефективне поновлення порушеного права позивача на виконання судового рішення та є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування та не підтвердив правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах. Натомість позовні вимоги відповідають обставинам справи, ґрунтуються на вимогах закону та підтверджені належними й допустимими доказами, відтак підлягають задоволенню повністю.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду та зобов`язання відповідача подати у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіту про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Як вже йшлося, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував, що ефективний доступ до суду включає право на своєчасне виконання судового рішення, і що виконання судового рішення слід розглядати як невід`ємну складову судочинства, як цього вимагають приписи статті 6 Конвенції щодо забезпечення справедливого судового процесу, зокрема в рішеннях у справах: "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine, № 67534/01, 27.07.2004), "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine, № 74221/01, 11.01.2005).

Також, в рішеннях "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine, № 60750/00, 20.07.2004), "Савицький проти України" (Savitskyy v. Ukraine, № 38773/05, 26.07.2012), "Глоба проти України" (Globa v. Ukraine, №15729/07, 05.07.2012), ЄСПЛ неодноразово зазначав, що гарантоване статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Отже, невиконання (затримка у виконанні) рішення суду, яке набрало законної сили - порушує (обмежує) основоположний правовий принцип "res judicata" та конституційне право позивача на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, і, таким чином негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади в цілому.

Згідно з положеннями частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказане свідчить про те, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється з метою реалізації завдань адміністративного судочинства. Суд займає активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.

Оскільки рішення суду в частині здійснення примусового виконання виконавчого листа від 04.02.2019 у справі № 817/2174/16 за заявою ОСОБА_1 має зобов`язальний характер, а обставини невиконання відповідачем постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 у справі № 817/2174/16, яка набрала законної сили, з формальних підстав викликають обґрунтовані сумніви вважати, що відповідач може ухилятись від виконання рішення у даній справі, тому, задля створення належних гарантій неухильного виконання рішення суду та ефективного захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне встановити контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подати у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вулиця Архітектора Городецького, будинок 13; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним повернення державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем виконавчого листа у справі № 817/2174/16 Джусу ОСОБА_3 без прийняття до виконання, яке оформлене повідомленням від 16.04.2019 за № 58904528/6-20.1.

Зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень, розпочати примусове виконання виконавчого листа від 04.02.2019 у справі № 817/2174/16 за заявою ОСОБА_1 .

Встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подати у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 28 травня 2019 року.

Суддя Нор У.М.