Справа № 620/4214/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4214/18 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року, що прийняте у місті Чернігові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною відмову відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком та зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 02.11.2018.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для призначення позивачу пенсії відсутні.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02.11.2018 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії. В заяві з-поміж іншого зазначено, що паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків і подані документи завірені, що підтверджено підписом посадової особи (а.с. 30).

До заяви подано копії таких документів: трудова книжка, довідка про заробітну плату, паспорт, диплом, довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, що підтверджується підписом посадової особи Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (а.с. 31).

За результатом розгляду заяви та поданих документів, 12.11.2018 відповідачем складено протокол про відмову в призначенні пенсії за віком за № 9729, в якому зазначено, що призначити пенсію за віком в Україні не має законних підстав, оскільки згідно наданих документів (паспорт) постійне місце проживання ОСОБА_1 є Німеччина, (країна, з якою не укладено договір в галузі пенсійного забезпечен.ня).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що право громадянина на виплату пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відмовляючи у призначенні позивачу пенсії, відповідач посилався на те, що позивач проживає в Німеччині, з якою не укладено договору у галузі пенсійного забезпечення. Також відповідач звертав увагу на те, що у наданому позивачем закордонному паспорті не зазначено по-батькові, графу заяви про призначення пенсії «місце реєстрації», на відміну від графи «Місце проживання» не заповнено.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років <…>.

Оскільки станом на час подання заяви (02.11.2018) позивач досяг 60 років ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та мав страховий стаж, що перевищував 25 років (25 років 2 місяці 21 день - а.с. 11), то він має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Позивачем, як зазначалося, у визначеному законом порядку було подано до відповідача заяву про призначення пенсії (а.с. 30). До заяви було долучено всі передбачені чинним законодавством документи, що не було заперечено відповідачем.

Так, згідно пункту 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок) особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно пункту 2.22 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно пункту 1-б частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з паспорту ОСОБА_1 для виїзду за кордон НОМЕР_1, виданого 13.05.56 органом 2D1, вбачається, що позивач є громадянином України та проживає у Федеративній Республіці Німеччина (а.с.8).

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до статті 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Проаналізувавши викладені норми, колегія суддів дійшла висновку, що кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх свої конституційних прав. Тобто, позивач як громадянин України, незалежно від її проживання в Німеччині, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

У свою чергу, відсутність відомостей про адресу місця реєстрації громадянина на території України, або ж відомості про те, що реєстрація місця проживання громадянина відсутня, не може бути підставою для позбавлення його права на отримання пенсії.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 "Пічкур проти України" від 07 лютого 2014 року.

Європейський Суд з прав людини у цьому рішенні зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, у пункті 3 Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року зазначено, що пункт 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина отримання пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України.

Таким чином, неправомірним є посилання відповідача на проживання позивача у Німеччині та відсутність договору України із цією державою щодо пенсійного забезпечення, як підстави для відмови у призначенні пенсії.

Схожий підхід у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення громадян України, які проживають закордоном, висловлював Верховний Суд постанові від 14 лютого 2019 року по справі №766/15025/16-а.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Беручи до уваги, що місце реєстрації позивача та місце його проживання не можуть позбавляти його права на отримання пенсії, то колегія суддів також зазначає, що недоліки заяви про призначення пенсії в частині незаповненої графи «Місце реєстрації», не можуть слугувати підставою для позивачу відмови у призначенні пенсії, на яку він має право.

Окрім того, відсутність у паспорті громадянина України для виїзду за кордон відомостей про по-батькові громадянина, також не може бути самостійною підставою для відмови у призначенні пенсії. Колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачем надано достатньо документів для його ідентифікації для цілей призначення пенсії.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачем не були подані оригінали документів, оскільки ці обставини не слугували підставою для відмови у призначенні пенсії, а відповідно до частини другої статті 77 КАС суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідач в апеляційній скарзі не навів будь-яких доводів щодо неналежності обраного судом першої інстанції способу захисту прав позивача, враховуючи положення частини другої статті 77 КАС та оскільки у межах спірних правовідносин відповідач не вправі діяти на власний розсуд, то згідно частини четвертої статті 245 КАС суд апеляційної інстанції вважає належним та ефективним способом захисту зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком позивачу з 02.11.2018, тобто з дати подання відповідної заяви, як це визначено частиною першою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 пункту 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов