Справа № 520/465/19
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 р.Справа № 520/465/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Лях О.П.,

Суддів: Бегунца А.О. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Жданюк Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 (повний текст складено 11.03.2019, головуючий суддя І інстанції Мельников Р.В., м.Харків) по справі № 520/465/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.12.2018 року № 453-18;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він народився у місті ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), яке покинув через проблеми із здоров`ям, які виникли після перебування під арештом у представників руху ХАМАС. При цьому, позивачем вказано, що підставою для його арешту послугували обставини підтримання позивачем руху ФАТХ. Через переслідування, яких може зазнати на Батьківщині, ОСОБА_1 не може туди повернутися. Позивачем вказано, що він звернувся до головного управління ДМС у Харківській області з заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 11.01.2019 р. він отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №11 від 10.01.2019 р. про відмову відповідно до ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 29.12.2018 р. № 453-18. Зазначене рішення, на думку позивача, є необґрунтованим, незаконним та порушує його права, оскільки Державною міграційною службою України при винесенні оскаржуваних рішень не здійснено належного вивчення матеріалів по його справі та по країні походження.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

Представником відповідача надано відзив на апеляційну скаргу, в якому наголошено на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 р. у м. Хан-Юніс, р-н. Хайиль Амаль, ОСОБА_3 , Палестина.

З 1995 року позивач переїхав на навчання до України, де до 2001 року навчався у Харківському національному університет радіоелектроніки.

Після закінченню вищезазначеного університету, у 2001 році позивач повернувся до Батьківщини, де за його словами не працював, перебував на утриманні батьків.

У січні 2010 року, як вказано представником позивача, ОСОБА_1 заарештували та у в`язниці він перебував біля року.

У листопаді 2010 року після звільнення у позивача погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він у липні 2011 року вирішив виїхати до України на лікування.

Так, позивач з міста проживання прямував спочатку автомобілем з м. Гази до м. Каїр, де перебував 3 дні. Звідти позивач направився до м.Амман, де перебував 6 годин, та 13.07.2011 повітряним шляхом перетнув кордон України у м. Києві (аеропорт Бориспіль), після чого направився до Харкова до лікарні ім. М.І. Сітенко.

В подальшому, ОСОБА_1 з м. Харкова у 2011 році переїхав до м. Одеси, де проживав біля 2-2,5 років, намагаючись знайти роботу.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відповідним пакетом документів позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області лише 13.08.2013.

У зв`язку з відсутністю роботи, та через постійні виїзди до м. Харкова на консультації та лікування, позивач вирішив повернутися до м. Харкова, у зв`язку з чим 02.12.2013 року звернувся із заявою до управління по роботі з іноземцями та біженцями Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про переведення його особової справи до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №71 від 25.04.2014 особову справу ОСОБА_1 було взято на облік.

З метою проведення процесуальних дій з виконання Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, а саме з метою проведення співбесіди, заявнику було направлено поштою лист-запрошення на співбесіду від 16.05.2014, на яку позивач не з`явився.

У зв`язку із неявкою позивача, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №200 від 12.10.2015 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - призупинено, а довідку про звернення за захистом в Україні № 004529, що була виписана на ім`я позивача - визнано недійсною.

05.07.2018 відносно ОСОБА_1 за нелегальне перебування та порушення ч.1 ст.203 КУпАП України було складено адміністративний протокол серії ПР МХК №122671 та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Того ж дня, 05.07.2018 ОСОБА_1 звернувся до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, із заявою щодо поновлення розгляду його особової справи, надавши при цьому нову заяву та вказаний протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МХК №122671.

З огляду на заяву позивача, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №153 від 05.07.2018 було поновлено розгляд заяви ОСОБА_1 та внесено зміни до наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №200 від 12.11.2015.

Під час розгляду заяви позивача, головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області було складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2013OD0218.

За результатами розгляду особової справи позивача, із врахуванням складеного висновку, відповідачем прийнято рішення від 29.12.2018 №453-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11.01.2019 позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №11 від 10.01.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення, питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставу відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №11 від 10.01.2019 вказано наказ №453-18 від 29.12.2018.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. З огляду на вказане та необґрунтованість історії переслідування позивача, суд зазначив, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже оскаржуване у даній справі рішення відповідача скасуванню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як свідчать матеріали справи, 13.07.2011 Магді ОСОБА_4 прибув в Україну в м. Київ, після чого направився до Харкова. В подальшому, позивач із м.Харкова переїхав до м.Одеси, де проживав близько 2-2,5 років, а наприкінці 2013 року знову повернувся до м.Харкова.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вперше звернувся до уповноваженого органу Державної міграційної служби України 13.08.2013, тобто через 2 роки після прибуття до України.

В подальшому, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №200 від 12.10.2015 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - призупинено, а довідку про звернення за захистом в Україні № 004529, що була виписана на ім`я позивача - визнано недійсною.

05.07.2018 Магді Рафат Мухамед звернувся до уповноваженого органу із заявою щодо поновлення розгляду його особової справи, надавши при цьому нову заяву.

Зі змісту складеного головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2013OD0218 слідує, що ОСОБА_1 у заяві від 13.08.2013 та під час проведення співбесіди 30.08.2013 зазначив побоювання при поверненні на батьківщину, вказавши на рух ХАМАС, яким він був заарештований у 2010 році через роботу в ФАТХ та через побоювання повторного арешту з боку зазначеного руху. У заяві від 05.07.2018 позивачем зазначено ті самі побоювання із посиланням окрім цього на військовий конфлікт з Ізраїлем.

Також позивачем було вказано, що з моменту закінчення навчання у школі він ніде не працював, та перебував на утримання батьків, про що свідчить копія протоколу співбесіди від 01.08.2018. При цьому, під час співбесіди 30.08.2013 з цього приводу позивачем зазначено, що з 2003 до 2007 він працював комп`ютерним тренером, а під час співбесіди 18.09.2018 вже згадав, що з 1991 року працював у ФАТХ та стверджував, що й до сьогоднішнього дня працює на них.

Однак, факт членства позивача у партії ФАТХ доведено не було, членський квиток у позивача відсутній, про що позивач у 2013 році не згадав, зазначивши у заяві від 13.07.2013, що він не є прихильником жодної з організацій.

Під час проведення співбесід було встановлено розбіжності у повідомлених позивачем даних, а саме стосовно кількості осіб, якими був затриманий, їх одягу та відношення до позивача. При цьому, ОСОБА_1 , у заяві від 13.07.2013 повідомив, що його заарештували 25.04.2010 та утримували до 21.03.2011, але у заяві, що була надана при поновлені розгляду справи від 16.07.2018, зазначив, що це відбулось у січні 2010 року та тривало до грудня 2010 року та під час співбесіди від 01.08.2018, зазначив: з січня 2010 року до листопада 2010 року.

Крім того встановлено, що позивач безперешкодно 19.06.2014 отримав новий паспортний документ ОСОБА_5 автономії (а.с.109), що свідчить не лише про відсутність у позивача побоювань переслідування органами державної влади країни громадянської належності, а й про відсутність відмови позивача від захисту уряду такої країни.

Також під час проведених співбесід позивачем було вказано, що його родичі залишились проживати на Батьківщині та не зазнали переслідувань.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів щодо того, що позивач під час перебування в країні походження зазнавав чи буде зазнавати будь-які переслідування за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізом наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні походження не підтверджується наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також судами не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності.

В той же час слід враховувати, що пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Так, матеріалами справи підтверджено, що переїзд ОСОБА_1 із м.Харкова до м.Одеси та повернення назад до м.Харкова були обумовлені саме пошуком роботи позивачем.

ОСОБА_6 ОСОБА_4 тривалий час перебував на території України та не виявляв жодної зацікавленості щодо необхідності отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов та лікування.

Разом з цим слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Беручи до уваги вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи вищевказане та керуючись ст.ст.2, 229, 241, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 по справі № 520/465/19 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 по справі № 520/465/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року.

Головуючий суддя (підпис)О.П. Лях
Судді(підпис) (підпис) А.О. Бегунц Н.С. Бартош