Справа № 826/14911/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

29 травня 2019 року № 826/14911/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи ( у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства оборони України
про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства оборони України (далі також відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності III групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві»;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням III групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідач допустив по відношенню до позивача протиправну бездіяльність, що полягає у не розгляді Міністерством оборони України по суті заяви ОСОБА_1 з питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку настанням інвалідності ІІІ групи після отримання такої заяви від відповідного обласного військового комісаріату, та у не прийнятті рішення про призначення допомоги за результатами розгляду заяви позивача. Натомість відповідно до змісту протоколу засідання Комісії при Міністерстві оборони України від 03.06.2016 №38, відповідачем було прийнято рішення про повернення отриманих документів без розгляду, що свідчить про самоусунення Міністерства від свого обов`язку прийняти рішення за заявою позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2018 відкрито провадження у справі №826/14911/18 за вказаним позовом ОСОБА_1 та дану справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На виконання вимог ухвали від 17.09.2018 представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву разом з додатковими матеріалами (копіями документів інших заявників, поданих Міністерству за аналогічними заявами про призначення одноразової грошової допомоги). Свої заперечення відповідач мотивував тим, що в силу положень Порядку №975 заявником мають бути подані уповноваженому органу копії документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. За результатами дослідження заяви ОСОБА_1 відповідач встановив відсутність таких документів (як то: довідка про обставини поранення, контузії, травми або каліцтва, акт затверджений командиром військової частини, службово-медична характеристика) у матеріалах заяви, як і доказів, що позивач звертався до відповідних установ (наприклад, архівних установ Російської Федерації) з метою отримання цих документів, а також відсутність копії військового квитка, де могли бути зафіксовані відомості про поранення, документальних доказів отримання одноразової допомоги за часів Радянського Союзу. За наведених мотивів відповідач вважає, що ним правомірно прийнято рішення про повернення документів обласним військовим комісаріатам з метою доопрацювання, без прийняття рішення по суті поданої заяви позивача. Додатково відповідач навів свої припущення щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із цим позовом.

Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи за наявними у ній матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 20.04.1985 по 15.05.1987 проходив військову службу у складі військових частин «в/ч 52788 Турк. ВО» та «в/ч пп НОМЕР_1 », в т.ч. у період з 06.08.1985 по 15.05.1987 - приймав участь в бойових діях на території колишньої Демократичної Республіки Афганістан, - про що зазначено у витязі з послужного списку старшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 , підписаного підполковником, військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , та у довідці названого Військового комісаріату від 13.01.2017 №28. Крім того, ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що засвідчується наявним у нього безтерміновим посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 22.04.2004.

Зі змісту наданого позивачем разом позовом витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії при Міністерстві оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол №4561 від 02.12.2015) вбачається, що ЦВЛК встановлено, що поранення, контузію та захворювання, які отримав позивач пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №245754 від 04.04.2016, ОСОБА_1 встановлено строком до 01.05.2017 третю групу інвалідності. Причина інвалідності - поранення, контузія, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в Демократичній Республіці Афганістан.

Враховуючи зазначене, як стверджує позивач, він звернувся до Міністерства оборони України через обласний військовий комісаріат із заявою про призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності.

Рішенням Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців, інвалідності осіб, звільнених з військової служби, при Міністерстві оборони України від 03.06.2016 №38 документи осіб з числа колишніх військовослужбовців (в т.ч. позивача) повернуто відповідним обласним військовим комісаріатам для доопрацювання. Причиною для повернення документів став висновок Комісії про відсутність у поданих документах відповідно до п. 11 Порядку №975 таких, що свідчать про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язано із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або воно не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Вважаючи такі дії відповідача проявом протиправної бездіяльності щодо не розгляду по суті заяви, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII), у ст. 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

За змістом норм ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Відповідно до ч. 9 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання цієї статті Закону, Кабінет Міністрів України постановою від 25.12.2013 №975 затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

Зокрема, положеннями п. 3, 6 Порядку №975 передбачено, що Днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Відповідно до п. 11 Порядку № 975 питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності військовослужбовця (колишнього військовослужбовця) носить заявницький характер, тобто розглядається виключно за ініціативою заявника, шляхом подання останнім заяви про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності. Цим же пунктом Порядку встановлено, що про необхідність додання до заяви про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ряду документів, у тому числі, документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Згідно п. 13 Порядку № 975 Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Одночасно п. 4. 7 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2014 року № 530, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.10.2014 за № 1294/26071 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що документи на одержання одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності особам, звільненим з військової служби (зборів, резерву), оформляє та подає в Департамент фінансів Міністерства оборони України обласний військовий комісар за місцем проживання цих осіб.

У разі настання інвалідності подаються такі документи: висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який визнаний інвалідом (додаток 13); заява про виплату одноразової грошової допомоги (додаток 12); копія довідки МСЕК про встановлення групи та причинного зв`язку інвалідності; копії свідоцтва про хворобу, постанови чи довідки відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва); витяг з наказу командира військової частини про виключення зі списків особового складу частини (для військовослужбовців строкової військової служби - копія військового квитка); копії сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я, по батькові та місце реєстрації; копія документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копія сторінки паспорта з такою відміткою); копія акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, - у разі якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Правовий аналіз зазначених норм свідчить про те, що за зверненням особи за призначенням одноразової грошової допомоги, уповноважений орган (обласний військовий комісар за місцем проживання цієї особи) оформляє та подає в Департамент фінансів Міністерства оборони України затверджений п. 11 Порядку №975 перелік документів для призначення такої допомоги. Своєю чергою, розпорядник бюджетних коштів в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум на підставі зазначених документів приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

При цьому, відсутність окремих документів, визначених п. 11 Порядку №975, зокрема, про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не встановлює обов`язку Міністерства оборони України для їх додаткового витребування, оскільки відповідна комісія Міністерства оборони України приймає рішення виключно про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги виключно на підставі документів, які надійшли від обласного військового комісаріату. Натомість відповідальними за повноту та достовірність поданих документів за переліком, визначеним у п. 11 Порядку №975, є заявник та обласний військовий комісаріат за його місцем проживання.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №822/220/18.
У контексті з наведеним та враховуючи встановлені у справі обставини, суд погоджується з твердженнями позивача про те, що відповідач допустив по відношенню до позивача бездіяльність в частині розгляду по суті заяви ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги, та що такій бездіяльності притаманні ознаки протиправності.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 і 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Беручи до уваги вищенаведені процесуальні норми, виходячи з системного аналізу положень норм матеріального права та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, шляхом прийняття рішення про визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, що полягає у не розгляді по суті заяви ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги, та про визнання протиправними дій Міністерства оборони України щодо повернення такої заяви позивача без розгляду по суті.

Одночасно з метою забезпечення ефективного та повного захисту прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство оборони України розглянути по суті заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги та прийняти рішення за результатами розгляду такої заяви відповідно до чинного законодавства України.

Щодо правомірності заявлених позивачем вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення позивачу одноразової грошової вимоги за поданою ним заявою та про зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги згідно поданої заяви, то наразі суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки відповідачем ще не було прийняте рішення за результатами розгляду заяви по суті, передбачене абз. 2 п. 13 Порядку №975. У зв`язку з цим суд також не вбачає потреби у дослідженні у межах даного спору обставин щодо наявності підстав для задоволення заяви позивача про виплату одноразової грошової допомоги.

Стосовно заявленого відповідачем клопотання про залишення поданого позову без розгляду з мотиву пропуском строку звернення позивача до суду із цим позовом, то суд дійшов висновку про його необґрунтованість та відповідно відсутність підстав для задоволення такого у зв`язку наступним.

Згідно ч. 1, 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як свідчать наявні у справі матеріали, а саме - супровідний лист Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 01.08.2018 №0290/47, що адресований ОСОБА_1 , про обставину повернення відповідачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги без розгляду та про причину такого повернення позивач дізнався після отримання зазначеного супровідного листа від 01.08.2018 разом з витягом з протоколу засідання Комісії при Міністерстві оборони України від 03.06.2016 №38. Інших документальних доказів, що можуть свідчити про доведення до відома позивача про стан розгляду поданої ним заяви у справі відсутні. У зв`язку з цим суд вважає, що відповідно до наявних у справі матеріалів ОСОБА_1 дізнався про порушення його права на розгляд заяви по суті після отримання супровідного листа від 01.08.2018 №0290/47, а тому при поданні до суду у вересні 2018 року цієї позовної заяви процесуальний строк він не пропустив.

Щодо питання про розподіл судових витрат за результатами розгляду цієї справи, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 і 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

В даному випадку питання про розподіл судових витратах не вирішується, оскільки позивач, як особа зі статусом учасника бойових дій, скористався наданою йому відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (у відповідній редакції, що діяла на момент подання позову до суду) пільгою щодо сплати судового збору при зверненні із цим позовом до суду, а тому відповідно витрати по сплаті судового збору при поданні позову не поніс. Водночас документальні докази, що свідчать про понесення судових витрат відповідачем у матеріалах справи також відсутні.

Вирішуючи інші заявлені позивачем клопотання суд дійшов наступних висновків.

Стосовно клопотання про допуск до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць необхідно зазначити таке.

Приписами ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України визначено перелік рішень судів, що підлягають негайному виконанню. Виходячи зі змісту задоволених позовних вимог суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для звернення рішення у даній справі до негайного виконання.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Наведені положення ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб. За таких обставин відсутня необхідність застосування положень ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Міністерства оборони України (, адреса: 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності III групи.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення заяви ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності III групи без розгляду по суті.

Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути по суті заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності III групи та прийняти рішення за результатами розгляду такої заяви відповідно до чинного законодавства України.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок