Справа № 160/8757/18
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 квітня 2019 року Справа № 160/8757/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЄфанової О.В.
за участі секретаря судового засіданняМанько К.А.
представника відповідача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки Зуауі ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №3 від 27 червня 2018 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Народної Демократичної Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );
В обґрунтування своїх вимог позивач, зазначив, що звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, однак відповідачем прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, підставою якої було п.6 ч.1 статті 10 Закону України «Про імміграцію». Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги.
Представником відповідача подано відзив на адміністративний позов, в якому останній зазначив, що рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію було прийнято з урахуванням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування.
Представник третьої особи надав пояснення в яких зазначив, що дії Управління СБУ, в частині підготовки та надіслання рекомендацій щодо недоцільності надання дозволу на імміграцію в Україну № 55/2-4607 від 31.05.2018 є правомірними та відповідали вимогам законодавства України, а реалізація повноважень ГУ ДМС України у Дніпропетровської області, як центрального органу виконавчої влади України, який забезпечує виконання законодавства про імміграцію, були здійснені в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.
Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, просив розглянути справу без його участі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є громадянином Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
23 березня 2018 року до Центрального РВ у м.Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області позивачем подана заява щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України.
27 червня 2018 року рішенням №3 відповідачем відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно зі статтею 4 Закону Україну Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України Про імміграцію від 07.06.2001 №2491-III (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Закон №2491-III)
Положеннями статті 1 Закону №2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;
Відповідно до статті 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону №2491-III).
Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.
Так, за приписами частини першої вказаної статті Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.
У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону №2491-III.
Пунктом другим частини першої статті 9 Закону №2491-IIІ встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.
Згідно з частиною другою статті 9 Закону №2491-IIІ заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 9 Закону №2491-III, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні (п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону №2491-III).
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону №2491-III).
У відповідності до підпункту 2 пункту 2 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983), рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.
Згідно пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України Про імміграцію, надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.
МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.
Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.
Пунктом 16 Порядку №1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
Згідно з пунктом 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.
З аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
У свою чергу, підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону №2491-III, а саме, дозвіл на імміграцію не надається: 1)особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Головним управлінням Служби безпеки України в Дніпропетровській області було надано відповідь №55/2-4607 відповідно до якої вказано, про наявність інформації, яка свідчить, що надавати дозвіл на імміграцію в Україну Зуауі Лаід недоцільно на підставі п.6 ч.1 ст.10 ЗУ Про імміграцію.
Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, доданих документів до неї та вищевказаних запитів відповідачем було складено висновок від 27.06.2018 року в якому вказано, що на підставі листа ГУ Служби безпеки України в Дніпропетровській області, Управління вважає надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_2 недоцільним на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України Про імміграцію (за порушення ним Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства), у зв`язку з чим було вирішено відмовити позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення став вищевказаний висновок від 27.06.2018р. за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 23.03.2018 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Як було встановлено судом, підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну є лист Головного управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області.
Суд зазначає, що вищевказаний лист містить лише загальне посилання на порушення позивачем Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України.
Суд звертає увагу, що ст. 10 Закону України Про імміграцію встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.
Так, за пунктом 6 частини першої вказаної статті Закону України Про імміграцію дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України.
Проте, оскаржуване рішення відповідача, а також висновок за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 23.03.2018 року про надання дозволу на імміграцію в Україну, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України Про імміграцію, не містить.
Тобто, у спірному рішенні відсутня вказівка на відповідну норму Закону, на підставі якої дозвіл на імміграцію не може бути наданий.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України Про імміграцію та Порядком №1983.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Слід зазначити, що стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає право особи на повагу до приватного і сімейного життя, відповідно до положень якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
В ході розгляду справи встановлено, що позивач має в Україні тісні соціальні зв`язки: він з 21 січня 2012 року перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5 , зареєстрованим ВДРАЦС ОСОБА_6 МУЮ у Луганської області за актовим записом № 27, що підтверджується Повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 11 листопада 2015 року ВДРАЦС Шевченківського РУЮ у м. Києві
Від цього шлюбу має 2 малолітніх дітей, а саме:
дочку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 11 листопада 2015 року ВДРАЦС Шевченківського РУЮ у м. Києві;
сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 27 вересня 2016 року Сєвєродонецьким МВ ДРАЦС ГТУЮ у Луганській області.
Таким чином, за встановлених обставин, рішення відповідача не відповідає критерію пропорційності, зокрема щодо дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та порушує Конвенційні права особи.
Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до пункту 4 частини другої цієї норми, у разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.
Оскільки підтвердити наявність підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну є дискреційним обов`язком відповідача, який ним не виконаний, суд позбавлений можливості встановити чи виконав позивач всі приписи законодавства щодо такого нарахування.
Згідно абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути подану заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну - Україну громадянину Народної Демократичної Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 704,80 грн. підлягає стягненню.
Керуючись ст.ст.243-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №3 від 27 червня 2018 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).
Стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 06 травня 2019 року.

Суддя О.В. Єфанова