Справа № 826/4709/16
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4709/16 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьменка В.В., секретар судового засідання Харитонова Х.Б., за участі представника позивача ОСОБА_1., представника відповідача та третьої особи - Молодницької І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що діє в інтересах громадянина Ірану ОСОБА_2 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Ірану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

23.03.2016 р. громадянин Ірану ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особи Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №50-16 від 17 березня 2016 року про відмову у визнанні громадянина Ірану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач змінив релігію, через що не може повернутися до країни свого походження, оскільки у нього є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через його релігійні переконання, проте відповідач протиправно відмовив йому у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2019 р. у задоволені позовних вимог відмовлено.

Приймаючі рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач жодних доказів на підтвердження можливої загрози його життю, ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, не надав. Свідоцтво Української Православної Церкви від 09.11.2014 р., яке надав позивач, не є належним доказом того, що позивач прийняв православну віру, оскільки цей документ складений відносно іншої особи, а позивач, володіючи російською мовою на середньому рівні, жодним чином не виправив описку/помилку/неточність в такому свідоцтві та не надав жодних обґрунтувань з цього приводу ані в позовній заяві, ані в інших заявах по суті справи.

ОСОБА_1 ., що діє в інтересах громадянина Ірану ОСОБА_2 , не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт зазначив, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті відповідачем не було звернуто увагу на те, що позивач відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також було зазначено, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою у прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення про надання статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. З урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Крім того, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Відповдіачем подано відзив на апеляційну скаргу щодо необґрунтованості апеляційної скарги та правильності висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача, позивач за допомогою перекладача, залученого в суді апеляційної інстанції, підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача та третьої особи заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду скасуванню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Ісламської Республіки Іран, за національністю - турок, за віросповіданням - християнин, неодружений.

У серпні 2010 року позивач залишив територію Ісламської Республіки Іран та прибув до України повітряним шляхом, перетнувши пункт пропуску через державний кордон України "Бориспіль" за національним паспортом серії НОМЕР_1 по одноразовій візі типу "О" (на навчання) (а.с.48).

21.06.2012 року позивач отримав від УГІРФО ГУМВС України в м. Києві посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_2 з терміном дії до 01.12.2012 (а.с.58).

10.12.2012 р. рішенням відповідача було скасовано вказану посвідку на тимчасове проживання позивача у зв`язку з тим, що до ГУДМС України в м. Києві надійшло клопотання про скасування зазначеної посвідки, оскільки позивача відраховано з учбового закладу.

30.05.2013 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.10.2013 року № 616-13 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2013 у справі №826/16928/13-а ОСОБА_2 відмовлено у задоволені позовних вимог до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача від 10.10.2013 року № 616-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2013 у справі №826/16928/13-а залишено без змін.

16.12.2014р. ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в які зазначив про побоювання стати жертвою переслідувань через його релігійні переконання, оскільки він за віросповіданням протестант, що підтверджено відповідною заявою-анкетою № 236 від 16.12.2014р. та анкетою до справи № 2014КYІV0236 (а.с.45-47).

Крім того, згідно особової справи № 2014КYІV0236 в цей же день ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві склали протокол ознайомлення з прийняттям рішення, реєстраційний лист та вручено запрошення на співбесіду на 30.12.2014р. о 12.00.(а.с. 60-63).

05.01.2015р. ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві був складений Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.65).

Наказом ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві від 05.01.2015 року №1 ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту (а.с.68).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2015 у справі №826/606/15 вказаний наказ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві від 05.01.2015 було скасовано та зобов`язано повторно розглянути заяву позивача від 16.12.2014 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.71).

Згідно висновків суду у даній справі, ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві не проводило з позивачем співбесіду, доказів на підтвердження вказаної обставини не надало, внаслідок чого позовні вимоги про скасування наказу є обґрунтованим.

17.06.2015р. ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві прийнято наказ № 400 про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.79).

17.06.2015р. ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві проведено з позивачем співбесіду, про що складено відповідний протокол (а.с.80).

Згідно змісту протоколу співбесіди позивач зазначив, що його віросповідання християнин (православний), що він перехрестився пів року тому, до того він був протестантом, а ще раніше він прийняв християнську вірі, внаслідок чого в Ірані за зміну релігії йому загрожує тюрма чи смерть (а.с.83).

17.08.2015р. ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві з позивачем проведено співбесіду та складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.105 та 107).

У вказаному висновку зазначено, що заявник не надав жодних документів на підтвердження того, що ОСОБА_2 дійсно прийняв православну віру.

Також у висновку ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві зазначено, що завдяки відкритим Інтернет джерелам здійснено аналіз по країні походження та висловлено, що офіційно християнство в Ірані дозволено, побоювання повернення іноземця до країни походження ґрунтуються на суб`єктивних твердженнях і не мають ніякого документального підтвердження.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.02.2016 №50-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що враховуючи висновок ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві, відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.42).

Повідомленням ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві № 67 від 14.03.2016р. позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.41).

Вказані обставини підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон № 3671) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 визначені поняття:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 5 Закону № 3671 встановлений порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, частиною 2 статті 5 Закону № 3671 визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 4 статті 5 Закону № 3671 передбачено, що особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 6 цієї ж статті встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Стаття 6 Закону № 3671 передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Стаття 7 вказаного Закону визначає порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 8 цього Закону встановлює порядок попереднього розгляду заяв.

Частиною 1 цієї статті встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

Відповідно до частини 2 цієї статті за бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.

Частиною 3 тієї ж статті передбачено, що під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Згідно частин 4 та 5 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Частиною 6 статті 8 Закону № 3671 встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини 7 статті 8 Закону № 3671 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Управлінням Верховного Комісара ООН (УВКБ), яке є допоміжним органом Генеральної Асамблеї ООН, розроблено з метою забезпечення міжнародного захисту біженців та здійснення нагляду за дотриманням їх прав та основних свобод відповідно до норм міжнародного права тематичні рекомендації «Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців».

Згідно пунктів 45, 66, вказаного документа, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктом 195 передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог, погодився з висновками відповідача, які стали підставою для винесення спірного рішення, а саме через відсутність жодних фактичних даних, які б давали змогу кваліфікувати заявника як біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач не надав обґрунтованих пояснень та допустимих доказів на підтвердження заявлених доводів того, що у разі повернення до країни походження виникає загроза його життю через релігійні погляди.

Колегія судді вважає вказаний висновок суду першої інстанції передчасним з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у 2010 р. прибув на територію України легально для навчання, яке він отримував в учбовому закладні до 2012 року.

Згідно матеріалів особової справи № 2014КYІV0236 позивач 16.12.2014р., 17.06.2015р. та 17.08.2015р. під час подачі заяви та оформлення заяви-анкети, під час проведення співбесід зазначав, що він народився в Ірані , згодом прийняв християнство, був протестантом, виїхав у 2010 році з країни свого походження з метою навчання, вже у 2014 році в Україні перехрестився став православним християнином. Наголошував, що через зміну релігії з мусульманства на християнство (протестантська чи православна) не може повернутися до країни свого походження, оскільки у нього є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через його релігійні переконання.

Колегія суддів зазнає, що пояснення позивача під час подачі заяви про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, під час співбесід є послідовними та логічними, ним зазначається єдина причина отримати в України вказаний статус - побоювання за своє життя через переслідування за віросповідання.

Позивач на підтвердження його віросповідання надав суду першої інстанції свідоцтво Української Православної Церкви від 09.11.2014 р., яке судом апеляційної інстанції було звірено з оригіналом (а.с.57).

Проте, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав докази віросповідання, а надане свідоцтво складено відносно іншої особи.

Колегія суддів зазначає, що такий висновок є помилковим та передчасним, оскільки як вбачається з матеріалів справи ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві взагалі не досліджувало та не аналізувало свідоцтво Української Православної Церкви від 09.11.2014 р., тому, що у висновку зазначено, що заявник не надав жодних документів на підтвердження прийняття православної віри.

Крім того, колегія суддів наголошує, що відсутні будь-які законодавчо-нормативні акти якими передбачалось, що при хрещенні чи іншому церковному обряді, видача церковною організацією відповідних документів повинна відповідати офіційним даним особи вказаним в офіційних документах особи. Отже, ім`я при хрещенні може не співпадати з офіційним ім`ям особи.

Крім того, суд першої інстанції погодився з висновком відповідача, що позивач не надав доказів, що саме йому у разі повернення до країни походження виникне загроза життю через його релігійні погляди.

З приводу вказаного висновку колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми закону, наявні в матеріалах справи документи та положення Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не в повній мірі дотримано наведені законодавчі приписи, адже додаткові відомості отримані з Інтернету з метою уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача не відповідають дійсності.

Так, у висновку ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві вказано, що християнство в Ірані дозволено, побоювання повернення іноземця до країни походження ґрунтуються на суб`єктивних твердженнях і не мають ніякого документального підтвердження.

Проте, колегія суддів приймає до уваги іншу інформацію з мережі Інтернет, зокрема згідно з інформацією з доповіді Генерального секретаря Організації Об`єднаних націй від 6 вересня 2016 № А/71/ 374 «Положение в области прав человека в Исламской Республике Иран», що була долучена до матеріалів справи, на теперішній час в Ірані триває переслідування з боку влади активістів, журналістів, дисидентів, систематично порушуються права людини та основні свободи, а також триває поширення смертної кари у державі.

Суд першої інстанції при прийнятті рішення у даній справі повинен був врахувати вказану інформацію Генерального секретаря Організації Об`єднаних націй від 6 вересня 2016.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги інше, так згідно із Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04, пунктом п`ятим статті 4 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий. Правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити (пункти 10,11).

Таким чином, враховуючи вищенаведене та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним рішення, висновки суду першої інстанції про необґрунтованості позовних вимог є передчасними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при прийнятті рішення у даній справі прийняла до уваги правову позицію Верховного Суду висловлену при розгляді справ № 826/5132/16, 815/1323/16.

Отже, враховуючи положення ст.2 КАС України, зокрема завдання та основні засади адміністративного судочинства, колегія суддів вважає, що аргументи апелянта заслуговують уваги, і тому, з метою ефективного захисту прав, свобод і інтересів позивача спірне рішення відповідача підлягає визнанню як протиправне та скасуванню, а заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повторному розгляду відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення прийнята з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування, та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог.

Повний текст постанови виготовлено 27.05.2019 р.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що діє в інтересах гр. Ірану ОСОБА_2 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 р. - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Ірану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа -Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - скасувати.

Позовні вимоги Громадянина Ірану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа -Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №50-16 від 17 березня 2016 року про відмову у визнанні громадянина Ірану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянина Ірану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Кузьменко