Справа № 420/879/19
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/879/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

за участю секретаря Орленко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, податкової вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області №0-1515 від 16.04.2018р. та податкової вимоги Головного управління ДФС в Одеській області №99883-17 від 20.08.2018р.

Ухвалою суду від 05.03.2019р. відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 03.04.2019р. задоволено заяву представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.04.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що 16.04.2018р. Головним управлінням ДФС в Одеській області було прийнято податкове повідомлення-рішення №0-1515, яким було визначено суму податкового зобов`язання у розмірі 10592,00 грн. на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та підставі пп.54.3.3. п.54.3 ст.54 ПК України та пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України 20.08.2018р. прийнято податкову вимогу від 20.08.2018 року №99883-17. Позивач не погоджується із прийняттям відповідачем вказаних рішень, зазначивши, що об`єкт нерухомого майна ОСОБА_1 , який складається з млина та крупорушки відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000р. №507, відноситься до будівлі харчової промисловості (код 1251.5), адже призначений для механічного перероблення сировини та виробництва харчових продуктів у готовому вигляді, у вигляді борошна та круп, тобто є будівлею харчової промисловості, а згідно з підпунктом «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, будівлі промисловості не є об`єктами оподаткування. Також, позивач зазначав, що перероблення зерна в такі харчові продукти, як борошно та крупи, неможливо без його зберігання перед обробленням, а об`єкт нерухомого майна позивача відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000р. №507 одночасно відноситься до класу 125 «будівлі промислові та склади», а саме «будівлі харчової промисловості» (код 1251.5) та до класу 127 «будівлі нежитлові інші», а саме: «будівлі для зберігання зерна» (код 1271.3) та «будівлі сільськогосподарського призначення інші» (код 1271.9), а тому відповідно до підпунктів «є» та «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, таке нерухоме майно, на думку позивача, не підлягає оподаткуванню, а податкове повідомлення-рішення та податкова вимога є протиправними та підлягають скасуванню. Разом з тим, позивач, вважає, що база оподаткування повинна визначатись без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності

Представник позивача у судовому засіданні, посилаючись на обґрунтування викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов від 22.03.2019р., зазначивши, що будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу ДК 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою КВЕД з урахуванням Державного класифікатора продукції та послуг, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не визначені об`єктами оподаткування згідно з пп. "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ. При цьому, представник відповідача посилалась на те, що у постанові Верховного Суду від 15.05.2018р. у справі №806/2461/17 зазначено про те, що застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Так, відповідач вказав, що технічний паспорт на виробничі будівлі не є доказом використання фізичною особою- підприємцем приміщення у виробничих цілях та з урахуванням вказаних норм права, не може свідчити про звільнення від податкових зобов`язань. У зв`язку з викладеним, на думку відповідача, підстави для скасування податкового повідомлення-рішення відсутні оскільки вказане виробниче приміщення за законодавством України є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

03.04.2019р. до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій представник зазначила, що відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 15.05.2018р. у справі №806/2461/17, однак позиція позивача також підтверджується правовими позиціями Верховного суду, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.04.2018 р. в справі №813/3803/16 та від 31.01.2018р. №822/2654/16. При цьому, представник позивача зазначила, що відповідно до приписів податкового законодавства та позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема у пар.43 рішення в справі «Серков проти України», пар.57 рішення в справі «Щокін проти України», при можливості неоднозначного трактування національного законодавства застосуванню підлягає той підхід, який є найбільш сприятливим для платника податку. Отже, на думку представника позивача, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків такого платника, при виборі із двох різних правових позицій Верховного суду слід приймати ту, яка приймається на користь платника податків, тобто позивача.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлова будівля, млин та крупорушка загальної площею 331 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.27-28).

Відповідно до технічного паспорту НОМЕР_1 від 20.09.2016р. на громадський будинок млин та крупорушка (замовник - ОСОБА_1 ), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , вказаний об`єкт складається з млина та крупорушки (літера А)(а.с.19-26).

16.04.2018р. Головним управлінням ДФС в Одеській області, на підставі п.п.54.3.3. п.54.3. ст. 54, п.п. 266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України, прийнято податкове повідомлення-рішення №0-1515, яким ОСОБА_1 нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлового нерухомого майна за 2017 рік у розмірі 10592,00 грн. (а.с.17).

Разом з тим, 20.08.2018р. Головним управлінням ДФС в Одеській області складено податкову вимогу №99883-17 про сплату ОСОБА_1 податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлового нерухомого майна у розмірі 10592,00грн. (а.с.18).

Підпунктом 266.1.1. п. 266.1 ст.266 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктами 266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.263 Податкового кодексу України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Порядок сплати податку визначений п.266.9 ст.266 Податкового кодексу України, яким встановлено, що податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України. Фізичні особи можуть сплачувати податок у сільській та селищній місцевості через каси сільських (селищних) рад або рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, за квитанцією про прийняття податків.

Згідно з п.п.266.2.1, п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

При цьому, згідно абз. «є», «ж» п.п. 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств; будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку;

Суд враховує, що визначення будівлі до виробничих чи невиробничих проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахування класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Так, Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації затверджено та введено в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 р. N507 Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (ДК БС), який є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації. Класифікатор розроблено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.98 р. N 971 "Про Програму реформування державної статистики на період до 2002 року". ДК БС призначено для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації в ДК БС є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) Будівлі промислові та склади належить клас (код 1251) Будівлі промислові (підклас 1251.4 - Будівлі підприємств легкої промисловості) який включає будівлі промислового призначення, зокрема, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т. ін. за їх функціональним призначенням. Цей клас не включає: -резервуари, силоси та склади (1252) - будівлі сільськогосподарського призначення (1271) - комплексні промислові споруди (електростанції, нафтопереробні заводи та т. ін.), які не мають характеристик будівель (230).

Разом з тим, цей клас (код 1251) включає такі підкласи, як: 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості ; 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії ; 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості ; 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості ; 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості; 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості; 1251.7 Будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості ; 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості ; 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне .

Як вбачається з договору купівлі - продажу обладнання від 30.12.2011р., укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_2 (а.с.29-31), акту приймання -передачі від 03.01.2012р., складеного на виконання вказаного договору (а.с.32), технічного паспорту від 20.09.2016р. (а.с.19-26), Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 28.10.2016р. (а.с.27-28), об`єкт А- нежитлова будівля, яка складається з млина та крупорушка, відповідає класу Будівлі промисловості, що не заперечується відповідачем.

Щодо посилання представника позивача на те, що перероблення зерна в такі харчові продукти, як борошно та крупи, неможливо без його зберігання, то відповідно вказаний об`єкт відноситься до «будівлі для зберігання зерна» (код 1271.3) та «будівлі сільськогосподарського призначення інші» (код 1271.9), суд приходить до висновку, що воно ґрунтується на припущеннях та спростовується матеріалами справи, зокрема, технічним паспортом від 20.09.2016р.(а.с.19-26) з якого вбачається, що нежитлова будівля складається з млина та крупорушки, у складі якої відсутні складські приміщення, а позивач не є сільськогосподарським товаровиробником та взагалі не зареєстрований як фізична особа-підприємець та відповідно відсутні підстави для неоподаткування спірного об`єкту, відповідно до абз. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

При цьому, положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство- самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Таким чином, застосування пункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

В межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - виробничі приміщення.

Відтак, об`єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу, не підпадає під дію пункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем чи фізичною особою у власній господарській діяльності.

Аналогічний правовий висновок наведено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 травня 2018 року у справі №806/2461/17; від 15 травня 2018 року у справі №806/2676/17; від 16 жовтня 2018 року у справі №809/1491/16; від 11 грудня 2018 року у справі 822/2614/16, який в силу ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Щодо посилання представника позивача на те, що позиція позивача підтверджується правовими позиціями Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.04.2018р. №813/3803/16 та від 31.03.2018р. №822/2624/16, суд зазначає, що при вирішенні спірних правовідносин у вказаній справі суд застосовує останню правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

При цьому, суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі №755/10947/17 сформовано наступну правову позицію: «Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».

З огляду на вказане, суд вважає, що при вирішенні вказаної справи підлягає застосовунню остання правова позиція Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 -відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 27.05.2019р.

Суддя К.О. Танцюра

.