Справа № 520/3774/19
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2019 р. № 520/3774/19
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Мельникова Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум - про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлене пунктом 6 протоколу № 32 від 15.03.2019 року;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України № 975 від 25.12.2013 р., у зв`язку з встановленням йому другої групи інвалідності в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності другої групи, та надіслати вказане рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 для видання наказу про виплату такої допомоги ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів - Міністерству оборони України;

- зобов`язати Міністерство оборони України подати звіт про виконання судового рішення протягом 45 днів з дня набрання ним чинності.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що Міністерством оборони України було прийнято рішення, а саме п. 6 протоколу № 32 від 15.03.2019 року, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги. На думку позивача, вказане рішення є протиправним та таким, що прийнято з порушеннями норм діючого законодавства, а отже порушує його права.

Ухвалою суду від 22.04.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у адміністративній справі за вищевказаним позовом.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду надав відзив, в якому проти заявленого позову заперечував та зазначив, що позивач проходив строкову військову службу у прикордонних військах колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік у військовій частині НОМЕР_1 , яка належала до прикордонних військ. Отже, Міністерство оборони України не здійснювало розрахунок під час звільнення з Прикордонних військ СРСР, а тому витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в Прикордонних військах мають здійснюватися Державною прикордонною службою України. Також представником відповідача вказано, що інвалідність позивачу встановлена пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, тобто у 1994 році, зміна групи відбулася у 2014 році, а із заявою позивач звернувся тільки у 2018 році, тобто з перевищенням трирічного строку, визначеного для звернення із відповідною заявою положеннями ч.8 ст. 16-3 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Також представником відповідача вказано, що виплата позивачу спірної допомоги у зв`язку з встановленням йому ІІ групи інвалідності також неможлива з огляду на положення ч.4 ст.16-3 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, оскільки зміна групи відбулася у понад дворічний термін. Вказані обставини, на думку представника відповідача, свідчать про відсутність підстав для задоволення позову.

Представник відповідача Міністерства оборони України у наданому до суду відзиві на позов проти заявленого позову заперечував та зазначив, що до суду із даним позовом позивач звернувся із вимогами про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, проте останню було встановлено позивачу з 24.06.2014 року, а із заявою позивач звернувся лише 26.04.2018 рок тобто після спливу трирічного строку. Також представником відповідача вказано, що зміна групи інвалідності позивачу у зв`язку з її підвищенням відбулася у понад дворічний строк після первинного огляду. При цьому, представником відповідача вказано, що позивач проходив строкову військову службу у прикордонних військах колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік у військовій частині НОМЕР_1 , яка належала до прикордонних військ. Отже, Міністерство оборони України не здійснювало розрахунок під час звільнення з Прикордонних військ СРСР, а тому витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в Прикордонних військах мають здійснюватися Державною прикордонною службою України. Крім того, вказано, що з протоколу засідання ЦВЛК Міністерства оборони України №1137 від 18.04.2014 року стосовно позивача не може бути належним доказом з огляду на порушення визначеної процедури прийняття рішення за відсутності повноважень, оскільки прийнятий не ЦВЛК Держприкордонслужби. Вказані обставини, на думку представника відповідача, свідчать про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах СРСР в період з 21.10.1983 року по 06.12.1985 року.

Зі змісту позову вбачається, що позивачу з 26.05.1994 року вперше встановлено третю групу інвалідності, а з 27.06.2014 року другу групу інвалідності, що також підтверджено і Харківським обласним військовим комісаріатом у листі від 18.06.2018 року №1774/ВСЗ.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК (повторного) Серія 12 ААА № 459687 позивачу встановлено з 04.08.2017 р. II групу інвалідності, у зв`язку з захворюванням, що пов`язане з виконанням військових обов`язків при проходженні військової служби у місцях, де велися бойові дії.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, каліцтв № 1137 від 18.04.2014 р. захворювання позивача пов`язані з виконанням інтернаціонального обов`язку військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач 26.04.2018 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою стосовно призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності, внаслідок контузії та захворювання, пов`язаних з виконанням інтернаціонального обов`язку в країнах, де велись бойові дії.

Судовим розглядом справи встановлено, що пунктом 6 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 32 від 15.03.2019 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що заявник звільнений з військової служби 06.12.1985 року з Прикордонних військ КДБ СРСР та 26.05.1994 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія 2-18АЖ № 144597 від 26.05.1994), а 04.08.2017 під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія 12ААА № 459687 від 04.08.2017). Так вказано, що Міністерство оборони України в 1985 році не здійснювало розрахунок під час звільнення з Прикордонних військ КДБ СРСР, оскільки було створено 24.08.1991 року відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про військові формування України" та не є правонаступником Міністерства оборони СРСР. Отже, згідно зі ст.23 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи. Заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 1994 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Позивач, вважаючи протиправною відмову та рішення відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд зазначає, що відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у редакції чинній на момент звернення позивача із відповідною заявою, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із приписами п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 ч.2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 6 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Відповідно до пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі по тексту Порядок № 975).

Відповідно до абз.3 п.3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 11 Порядку № 975 передбачено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до п. 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Пунктом 13 Порядку № 975 передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Відповідно до пп. 27 п.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №671 Про затвердження Положення про Міністерство оборони України зазначено, що Міністерство оборони України приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є Міноборони.

Суд також зазначає, що наказом Міністерства оборони України 14.08.2014 р. № 530, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2014 р. за № 1294/26071, затверджено Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, додатком 13 до якого затверджено форму висновку про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону.

При цьому, відповідно до положень ст. 16-4 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Вказане положення кореспондується із положеннями п. 19 Порядку №975.

З аналізу вищевикладених норм суд приходить до висновку, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби.

Водночас, суд зазначає, що зі змісту спірного у даній справі рішення також вбачається, що в якості підстав для його прийняття вказано на те, що позивач не має права на призначення йому одноразової грошової допомоги з огляду на обставини того, що на час встановлення йому інвалідності в 1994 році не існувало правої норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Зі змісту позовної заяви вбачаються доводи позивача стосовно того, що йому одноразової грошова допомога у зв`язку з первинним встановленням інвалідності не виплачувалась, а з огляду на обставини того, що з 24.06.2014 року йому встановлено ІІ групу інвалідності, предметом спору є призначення одноразової грошової допомоги позивачу саме у зв`язку з встановленням йому ІІ групи інвалідності необхідним є застосування положень ст.ст. 16, 16-2, 16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей та Порядку №975.

При цьому, як встановлено судом позивач із відповідною заявою вперше звернувся 26.04.2018 року.

Суд зазначає, що станом на час звернення позивача за отриманням одноразової грошової допомоги Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" діяв в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 року № 5040-VI, частиною другою Прикінцевих положень якого визначено, що його дія не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

З огляду на вищевикладене суд зазначає, що відповідно до приписів Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції, чинній з 01.01.2014 року, особа, яка має право на отримання одноразової грошової допомоги, може його реалізувати протягом трьох років з дня виникнення такого права.

При цьому, згідно із положеннями абз. 3 п.2 Постанови № 975 передбачено, що одноразова допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, яке діяло на день виникнення права на отримання допомоги.

Суд зазначає, що згідно із положеннями ч. 1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у редакції, чинній до 01.01.2007 року, військовослужбовці підлягали державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, ідо визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті, а ч. 2 цієї статті передбачено, що умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

В подальшому, як встановлено судом, Законом України від 04.04.2006 р. № 3597-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999 р. № 766 - XIV викладено у новій редакції та ця редакція Закону набула чинності з 10 травня 2006 року, відповідно до ч.3 ст. 41 якої в разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше, ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності військовослужбовцю виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності.

При цьому, відповідно до п. 1 Прикінцевих положень Закону України від 04.04.2006 року № 3597-ІV цей Закон набирає чинності з дня його опублікування.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» від 03.11.2006 року, який набув чинності з 1 січня 2007 року, ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04.04.2006 р. викладено в новій редакції, згідно якої виплата одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори, здійснюється в порядку і на умовах, установлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На виконання положень ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04.04.2006 року в редакції до 01.01.2007 року та ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції ст.16, яка діє з 01.01.2007 року, урядом 21.02.2007 року прийнято Постанову № 284 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році».

В подальшому, на виконання положень ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній з 01.01.2007 року, Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 499 від 28.05.2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».

Судовим розглядом справи встановлено, що статтю 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено у новій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 року.

На виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 р. Кабінетом Міністрів України 25.12.2013 року прийнято Постанову № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

Отже, враховуючи обставини того, що первинно позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності з 26.05.1994 року, після повторного огляду - ІІ групу інвалідності встановлено з 24.06.2014 року, а із відповідною заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до положень Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" він звернувся тільки 26.04.2018 року, то право на отримання грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності у позивача виникло після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 року № 5040-VI.

Відповідно до положень п. 8 ст. 16-3 Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" особа, яка має право на отримання одноразової грошової допомоги, може його реалізувати протягом трьох років з дня виникнення такого права.

З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивач звернувся із відповідною заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до положень Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" із пропущенням встановленого законом строку.

Також суд зазначає, що положеннями п. 4 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Як встановлено судом первинно позивачу встановлено інвалідність з 26.05.1994 року у зв`язку з травмою, пораненням, захворюванням, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, і до підвищення групи інвалідності з 24.06.2014 року минуло більше 2 (двох) років.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 6 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній станом на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві.

З врахуванням вищевикладеного суд зазначає, що оскільки позивача зі служби було звільнено у 1985 році, а інвалідність вперше встановлено у 1994 році, а підвищення групи інвалідності відбулося 24.06.2014 року, то у нього відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги з огляду на обставини того, що на момент встановлення інвалідності, чинним законодавством України не було передбачено виплати одноразової грошової допомоги звільненим військовослужбовцям строкової військової служби у разі встановлення останнім інвалідності після звільнення зі служби та після звільнення зі служби у строк, що перевищує три місяці після звільнення.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.06.2018 року по справі № 750/5074/17.

Також, під час судового розгляду справи судом встановлено, що в якості підстави для прийняття спірного у даній справі рішення відповідачем вказано на обставини того, що позивач проходив службу та був звільнений з Прикордонних військ КДБ СРСР.

Відповідно до п. 1 постанови КМ України від 17.07.1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховується, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, вказаною постановою передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Радянської Армії та прикордонних військ колишнього СРСР до військовослужбовців Збройних Сил України.

Крім того, позивач перебував на військовому обліку у відповідному РВК Міністерства оборони України, причинний зв`язок поранення, отриманого позивачем під час виконання обов`язків військової служби в період перебування в Афганістані - встановлено Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України.

Згідно п. 1 ч. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 р. № 10224-ХІ "Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ" - прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР. Отже, на день звільнення позивача із строкової служби прикордонні війська входили до вкладу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до п. п. 1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 р. "Про військові формування на Україні", Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України.

Згідно з ст. 4 Закону України "Про правонаступництво України", органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Згідно п. 2 постанови Кабінету міністрів України від 02.01.1992 р. № 3 "Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України" з наступними змінами - Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.

Тобто, Державний комітет у справах охорони державного кордону України (нині - Державна прикордонна служба України) у 1992 р. став правонаступником лише тієї частини прикордонних військ КДБ СРСР, що базувалась на території України.

Також, зважаючи, що позивач проходив службу у військовій частині Прикордонних військ КДБ СРСР, до якого Державний комітет у справах охорони державного кордону України не мав відношення. Тобто позивач проходив службу саме у Збройних Силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого, в подальшому, стало Міністерство оборони України, та в силу ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і Порядку № 975 - обов`язок щодо вирішення питання про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності внаслідок поранення, контузії та наступних захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на Міністерство оборони України.

З врахуванням вищевикладеного суд зазначає, що вказані доводи відповідача врахуванню не підлягають, проте з огляду на обставини встановлені під час судового розгляду справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум - про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлене пунктом 6 протоколу № 32 від 15.03.2019 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Водночас, суд зазначає, що інші позовні вимоги позивача є похідними від даної позовної вимоги, а отже також задоволенню не підлягають.

При цьому, суд зазначає, що в адміністративному позові позивачем заявлено клопотання про зобов`язання Міністерства оборони України подати звіт про виконання судового рішення протягом 45 днів з дня набрання ним чинності, з приводу якого суд зазначає наступне.

Згідно з приписами частин 1 та 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З огляду на вищевикладену норму діючого законодавства, суд зазначає, що оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, то підстави для задоволення зазначеного клопотання відсутні.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотский, 6, м. Київ, 03168), ІНФОРМАЦІЯ_1 (вул. Коцарська, буд. 56, м. Харків, 61052) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.