Справа № 420/2372/19
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2372/19
УХВАЛА
29 травня 2019 року м.Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Соколенко О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кілійської міської ради про визнання бездіяльності такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
22 квітня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кілійської міської ради, в якій позивач просить суд:
- визнати дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень відповідача такою, що не відповідає чинному законодавству у частині п.19 ч.1 ст.18 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»;
- відповідно до чинного законодавства та рекомендацій Фонду державного майна, зобов`язати суб`єкта владних повноважень (відповідача) звернутися до суду з відповідним позовом про скасування права власності ВАТ «ПМК-16» на житловий будинок (гуртожиток);
- зобов`язати відповідача звернутися до суду з вимогою про примусову передачу власником ВАТ «ПМК-16» житлового будинку (гуртожиток) у власність Кілійської міської ради задля подальшої реалізації мешканцями гуртожитку своїх житлових прав.
Ухвалою суду від 26.04.2019 року, судом на підставі положень ч.1 ст.169 КАС України позовну заяву залишено без руху, та позивачу наданий десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду:
1) уточненої позовної заяви (уточнень до позовної заяви) із врахуванням зазначеного судом у даній ухвалі;
2) доказів, визначених судом у даній ухвалі.
Копію ухвали суду позивач отримав 14.05.2019 року.
Таким чином, останнім днем для усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 було 24.05.2019 року.
17 травня 2019 року за вх. №ЕП/3710/19 засобами електронної пошти від позивача надійшла уточнена позовна заява.
17 травня 2019 року працівниками відділу судово-адміністративних послуг та аналітичної роботи Одеського окружного адміністративного суду складено акт №218 про те, що при відкритті електронного конверту, в якому надійшов вищевказаний уточнений позов, виявлено відсутність доданих до нього документів.
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень Виконавчого комітету Кілійської міської ради такою, що не відповідає діючому законодавству у частині п.19 ч.1 ст.18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а саме в частині невиконання обов`язку Виконавчого комітету Кілійської міської ради звернутись до суду з позовом про примусову передачу гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у належному стані у власність територіальної громади;
- відповідно до чинного законодавства та рекомендацій Фонду Державного майна, зобов`язати суб`єкта владних повноважень (Виконавчий комітет Кілійської міської ради) звернутися до суду з відповідним позовом про скасування права власності ВАТ «ПМК-16» на житловий будинок (гуртожиток), розташований за адресою: АДРЕСА_1 та про примусову передачу власником ВАТ «ПМК-16» житлового будинку (гуртожитку), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у власність Кілійської міської ради задля подальшої реалізації мешканцями гуртожитку своїх житлових прав, а саме приватизації житлових приміщень.
Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Згідно з ч.2 ст.171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Розглянувши уточнену позовну заяву, суддя дійшов висновку, що існують підстави для відмови у відкритті провадження у даній справі, виходячи з наступного
Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.
Згідно з ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
Стаття 4 КАС України в частині 1 пункту 1 дає визначення терміну адміністративна справа, а саме, що це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
В свою чергу пунктом 2 частини 1 цієї ж статті визначено, що публічно-правовий спір це спір, у якому:
- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
З аналізу вказаних норм вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового чи немайнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Предметом розгляду у даній справі (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) є бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Виконавчого комітету Кілійської міської ради, що не відповідає діючому законодавству у частині п.19 ч.1 ст.18 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а саме в частині невиконання обов`язку Виконавчого Комітету Кілійськоі міської ради звернутись до суду з позовом про примусову передачу гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у належному стані у власність територіальної громади.
Так, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що він зареєстрований в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 ) та, що дане житло він отримав як працівник державного підприємства ПМК- 16, на підставі ст.128 Житлового Кодексу УРСР, яка передбачає правові підстави надання житлових приміщень у гуртожитках працівникам підприємств, тощо.
Також, позивач зазначає, що в 1997 році в наслідок приватизації на базі державного підприємства ПМК-16 створено відкрите акціонерне товариство «Пересувна Механізова Колона - 16» до фонду якого відійшов і гуртожиток, в якому, на той час, були зареєстровані та проживали робітники підприємства.
Позивач зазначає, що відповідно до п.1, п.2, п.4 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та п.5 ч.1 ст.2 ЗУ «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та станом на теперішній час знаходиться ВАТ «ПМК-16», підпадає під передачу його (гуртожитку) власником ВАТ «ПМК-16» до комунальної власності Кілійської міської ради задля забезпечення реалізації житлових прав мешканців даного гуртожитку.
Отже, як стверджує позивач, гуртожиток в якому він проживає, має бути переданий в комунальну власність Кілійської громади з метою подальшої приватизації його житлових приміщень мешканцями гуртожитку, як того вимагають зазначені норми.
Таким чином, з аналізу позовної заяви позивача вбачається, що фактичною підставою для звернення позивача до суду є, на думку позивача, визначене законодавством його право на приватизацію житла у гуртожитку, в якому він проживає, тобто, його право на житло.
Суд зазначає, що повноваження відповідача - органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень, визначені у главі 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Так, статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначені, зокрема, повноваження в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту та зв`язку.
В той же час, вказаною статтею не уповноважено відповідача як суб`єкта владних повноважень на звернення до суду з позовами про примусову передачу гуртожитків у власність територіальної громади.
Водночас, суддя зазначає, що правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону визначає Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».
Статтею 18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначені повноваження органів місцевого самоврядування щодо приватизації житла у гуртожитках.
Так, відповідно до п.19 ч.1 ст.18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону звертаються до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини третьої статті 14 цього Закону.
Таким чином, саме Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який є спеціальним по відношенню щодо Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у сфері правових, майнових, економічних, соціальних, організаційних питань щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, визначені повноваження відповідача на право звернення до суду із вимогами про примусову передачу гуртожитків у комунальну власність.
Враховуючи вказані вище норми чинного законодавства України, суд вважає, що відповідач в даній справі при здійсненні повноважень, визначених п.19 ч.1 ст.18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не є суб`єктом владних повноважень у розмінні положень КАС України, а тому суд вважає, що даний спір не підпадає під ознаки адміністративного-правового спору.
При цьому, зважаючи на обґрунтування, які позивач наводить у якості підстав для звернення до суду, спір виник щодо зобов`язання відповідача вчинити дії з метою фактичного прийняття у комунальну власність майна, що не пов`язано з реалізацією владних управлінських функцій, а тому спір не є публічно-правовим та не може бути розглянутий адміністративним судом.
Отже, спірні правовідносини виникли у житлових правовідносинах, що свідчить про наявність у цій справі приватного інтересу, пов`язаного із потребами окремої особи, яка вступає у приватноправові відносини для задоволення свого приватного інтересу.
Також, щодо наявності спору про право у даних правовідносинах свідчить те, що вимоги позивача пов`язані з примусовою передачею гуртожитку (житлового будинку), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ВАТ «ПМК-16», у власність територіальної громади.
При цьому, самим позивачем надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.06.2018 року, з якої вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходить житловий будинок, який на праві приватної власності належить ВАТ «ПМК-16».
Отже, позивач просить здійснити певні дії відповідача щодо майна іншої особи, яке знаходиться у неї на праві приватної власності.
Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями ст.317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності.
Так, відповідно до ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Засади захисту права власності, які поширюються і на правовідносини щодо права користування, регулюються ст. 386 ЦК України; право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння та захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, - ст.ст. 387, 391 цього Кодексу.
Отже, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном залежить від вирішення судом питання про правомірність такого права відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Таким чином, спірні правовідносини мають приватноправовий характер та стосуються особистих немайнових прав позивача у сфері житлових правовідносин. При цьому, Виконавчий комітет Кілійської міської ради у спірних правовідносинах, діє (зобов`язаний на думку позивача діяти) з метою фактичного прийняття у комунальну власність майна, що не пов`язано з реалізацією владних управлінських функцій та при таких діях відповідач не реалізує публічно-владні управлінські функції. Отже, відповідач в даних правовідносинах виступає не як суб`єкт владних повноважень.
Враховуючи викладене, а також те, що у спірних правовідносинах відповідач не здійснює владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, а предметом судового захисту фактично є питання у сфері житлових правовідносин, такий спір не має, встановлених нормами КАС України, ознак адміністративної справи і, відповідно, не може вирішуватись адміністративним судом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Житлові спори - особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.
Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення/припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої).
Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, з урахуванням того, що спірні правовідносини у даній справі пов`язані безпосередньо з житловими правами позивача як мешканця гуртожитка суд вважає, що вказана справа не підлягає до розгляду в порядку адміністративного судочинства, а даний спір слід розглядати в порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі Zand v. Austria вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>. З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (право на повноважний суд), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
Враховуючи, що спір пов`язаний із захистом житлового права позивача, - Одеський окружний адміністративний суд не є встановленим законом судом щодо розгляду такого спору.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Згідно з ч.2 ст.170 КАС України про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п`яти днів з дня надходження позовної заяви.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі.
Одночасно, суд роз`яснює позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.
Станом на 29.05.2019 року з боку позивача таке клопотання не надходило.
Зважаючи на вищевикладене, суд роз`яснює позивачу про його право звернутись з відповідним клопотанням про повернення суми сплаченого судового збору у порядку, визначеному п.2 ч.1 ст. 7 Закону України Про судовий збір.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 120, п.1 ч.1, ч.2, ч.5 ст.170, 171, 256, 294 КАС України, суддя, -
У Х В А Л И В:
У відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кілійської міської ради про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень Виконавчого комітету Кілійської міської ради такою, що не відповідає діючому законодавству у частині п.19 ч.1 ст.18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а саме в частині невиконання обов`язку Виконавчого комітету Кілійської міської ради звернутись до суду з позовом про примусову передачу гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у належному стані у власність територіальної громади та про зобов`язання суб`єкта владних повноважень (Виконавчий комітет Кілійської міської ради) звернутися до суду з відповідним позовом про скасування права власності ВАТ «ПМК-16» на житловий будинок (гуртожиток), розташований за адресою: АДРЕСА_1 та про примусову передачу власником ВАТ «ПМК-16» житлового будинку (гуртожитку), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у власність Кілійської міської ради задля подальшої реалізації мешканцями гуртожитку своїх житлових прав, а саме приватизації житлових приміщень - відмовити
Суд роз`яснює позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.
Повторне звернення позивача до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.
Ухвала може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Ухвала набирає законної сили у строки, визначені ст.256 КАС України.

Суддя О.М. Соколенко