Справа № 520/11903/18
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 р. Справа № 520/11903/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Чалого І.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, по справі № 520/11903/18

за позовом ОСОБА_1

до Ленінського районного суду м. Харкова , Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Ленінського районного суду м. Харкова (далі по тексту перший відповідач), Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі по тексту другий відповідач), в якому просив суд :

1. Визнати неправомірними дії Ленінського районного суду м. Харкова щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.11.2018 року;

2. Визнати неправомірними дії Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини відносно розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.12.2018 року;

3. Зобов`язати Ленінський районний суд м. Харкова поновити порушені права позивача відносно розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.11.2018 року;

4. Зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Ленінський районний суд м. Харкова поновити порушені права ОСОБА_1 відносно розгляду заяви від 11.12.2018 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 по справі № 520/11903/18, прийнятим в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Ленінського районного суду м. Харкова (61052, м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 20), Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 по справі № 520/11903/18 скасувати та змінити судове рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що Ленінським районним судом м. Харкова на звернення ОСОБА_1 від 22.11.2018 безпідставно було відмовлено у наданні позивачеві списку суддів, посвідчення яких підписано Президентом України ОСОБА_2 , пославшись на відсутність такої інформації. Стверджує, що в силу ч.9 ст.155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.10 Порядку формування, ведення, обліку, та зберігання особових справ суддів, затвердженого наказом ДСА України від 20.05.2016 № 97, ведення особових справ суддів, до яких долучається копія посвідчення судді, здійснюється апаратом суду, отже, відповідач зобов`язаний володіти такою інформацією. Крім того, 28.02.2019 на звернення позивача виконуючим обов`язки Голови Державної судової адміністрації України було надано копію відповіді Ленінського районного суду м. Харкова на адресу Голови ДСА України зі списком суддів, які мають посвідчення за підписом Президента України та датою їх видачі. З огляду на викладене, вважає, що Ленінським районним судом м. Харкова умисно дискредитовано права позивача та не виконано вимог п.6 ч.1 ст.1, ст.ст.2-7, 13, 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Крім того, Ленінським районним судом м. Харкова не було роз`яснено позивачу порядок оскарження відповіді. У свою чергу, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на звернення позивача від 11.12.2018 дав відповідь про відсутність правових підстав для застосування заходів Уповноваженого та рекомендував позивачу звернутися до адміністративного суду. Зазначені дії Секретаріату, на думку позивача, свідчать про приховування ним пункту 10 Порядку формування, ведення, обліку, та зберігання особових справ суддів, затвердженого наказом ДСА України від 20.05.2016 № 97 та невиконання вимог ст.10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Зазначив, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки наданим позивачем доказам, а саме листам Московського, Комінтернівського, Жовтневого районних судів м. Харкова та Харківського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 20.11.2018 звернувся до голови Ленінського районного суду м. Харкова із заявою, в якій просив надіслати на його адресу список суддів Ленінського районного суду м. Харкова, які мають посвідчення судді за підписом Президента України Порошенка П.О. (а.с.6).

23.11.2018 Ленінським районним судом м. Харкова позивачу було надано відповідь за вих. № 01.20/651/2018-Вих, якою повідомлено, що замовлення бланків, виготовлення та видача посвідчення судді, голови суду, заступника голови суду та судді у відставці здійснюються Державною судовою адміністрацією України (далі по тексту ДСА України). Відповідно до Рішення Ради суддів України № 23 від 25.04.2017 Щодо порядку виготовлення, обліку, видачі, заміни та знищення посвідчень суддів, суддів, яких призначено на адміністративні посади, суддів у відставці, народних засідателів, та присяжних власник посвідчення зобов`язаний забезпечувати зберігання та використання посвідчення таким чином, щоб унеможливити його втрату, псування або доступ до нього сторонніх осіб. За таких обставин, посвідчення судді перебуває безпосередньо у власника. Здача посвідчення до кадрового підрозділу передбачена лише у випадках звільнення, переведення чи обрання судді до іншого суду. Передача суддею посвідчення для ксерокопіювання або вчинення будь-яких інших дій іншим особам не передбачена. Враховуючи, що в суді не ведеться облік посвідчень суддів, надати запитувану інформацію не вбачається можливим (а.с.7).

11.12.2018 позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою про здійснення головою Ленінського районного суду м. Харкова Бондаренко В ОСОБА_3 В. адміністративного правопорушення, оскільки останній відмовив у наданні необхідної позивачу інформації, при цьому, не направив звернення позивача до відповідного органу або посадової особи згідно ч. 3 ст. 7 Закону України "Про звернення громадян". Такими діями, на думку позивача, ОСОБА_4 порушив право позивача на інформацію та вчинив адміністративне правопорушення передбаченого ст.212-3 КУпАП (а.с.8).

14.12.2018 представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у східних областях Красноперовим С.Г. позивачу було надано відповідь № 14/12-002, в якій зазначено, що незгода з позицією органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій та їх посадових (службових) осіб, викладеною у відповіді, наданій за результатами розгляду звернення громадянина, не може вважатися порушенням прав особи на належний розгляд звернення. Роз`яснено право позивача у разі незгоди із відповіддю, наданою Ленінським районним судом м. Харкова від 23.11.2018 № 01.20/651 /2018-вих, оскаржити її у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України. З огляду на викладене, враховуючи, що право позивача на звернення до Ленінського районного суду м. Харкова не порушено, представником Уповноваженого вказано про відсутність правових підстав для застосування додаткових заходів реагування Уповноваженого (а.с.9).

Не погодившись з такими відповідями Ленінського районного суду м. Харкова та Секретаріату Уповноваженого з прав людини, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про визнання неправомірними дій відповідачів щодо розгляду звернень позивача від 22.11.2018 та 11.12.2018 відповідно, та зобов`язати Ленінський районний суд м. Харкова, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини поновити порушені права позивача по розгляду його вищезазначених звернень.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, оскільки заяви позивача від 22.11.2018 на ім`я голови Ленінського районного суду м. Харкова та від 11.12.2018 на ім`я Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини були розглянуті відповідачами у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», дії відповідачів у спірних відносинах не порушують права позивача щодо розгляду його звернень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, однак, вважає рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 по справі № 520/11903/18 таким, що підлягає зміні з підстав та мотивів задоволення позову, оскільки допущено помилкове застосуванням норм матеріального права.

Надаючи оцінку діям відповідачів у спірних відносинах, суд першої інстанції вважав, що звернення ОСОБА_1 від 22.11.2018 на ім`я голови Ленінського районного суду м. Харкова повинно вирішуватися у порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян».

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 1 цього Закону визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За змістом статті 3 Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що звернення ОСОБА_1 від 22.11.2018 на ім`я голови Ленінського районного суду м. Харкова не містить ані прохання щодо сприяння в реалізації його прав, ані повідомлення про порушення чинного законодавства, ані пропозицій щодо прохання про визнання за позивачем певного статусу, ані вимоги про поновлення порушених прав позивача, тобто, не підпадає під визначення заяви, клопотання або скарги, що наведені у ст.3 Закону України «Про звернення громадян».

Водночас, порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України від 13.01.2011 № 2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі по тексту Закон № 2939-VІ).

За визначенням частини 1 статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Отже, визначальною ознакою для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходилася у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям "відображеності та задокументованості" і є публічною. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 по справі № 820/4261/17, від 31.07.2018 по справі № 820/4263/17, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

За визначенням ст.19 Закону № 2939-VІ запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Оскільки у заяві від 22.11.2018 на ім`я голови суду позивач просив надати список суддів, які мають посвідчення з підписом Президента України ОСОБА_2 , запитувана інформація є фіксованою, отже, зазначена заява є запитом на інформацію в розумінні Закону № 2939-VІ.

За приписами ч.1 ст.20 Закону № 2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно з п.1, п.2 ч.1 ст.22 Закону № 2939-VІ розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (ч.4 ст.22 Закону № 2939-VІ).

Відповідно до ч.4 ст.22 Закону № 2939-VІ у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

У відповіді, наданій листом від 23.11.2018 № 01.20/651/2018-вих у строк, установлений частиною 1 статті 20 Закону № 2939-VІ, Ленінський районний суд м. Харкова зазначив, що не володіє запитуваною інформацією.

Обов`язок, передбачений частиною 3 статті 22 Закону № 2939-VІ виникає тоді, коли розпоряднику інформації, який не володіє запитуваною інформацією, за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє.

Проте, в листі від 23.11.2018 № 01.20/651/2018-Вих Ленінський районний суд м. Харкова зазначає лише, що замовлення бланків, виготовлення та видачу посвідчень суддям здійснює Державна судова адміністрація України, не вказуючи на те, що саме цей державний орган є належним розпорядником.

Частиною 1 статті 23 Закону № 2939-VІ передбачений вичерпний перелік порушень законодавства про доступ до публічної інформації.

Так, за приписами вказаної норми, відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Зазначений перелік порушень законодавства про доступ до публічної інформації є вичерпним і не передбачає відповідальності для осіб, які не скерували запит на інформацію належному розпорядникові.

Враховуючи викладене, в даному випадку, якщо орган або особа, якій адресовано запит, не володіє запитуваною інформацією, неперенаправлення запиту іншому органу або посадовій особі, які є належними розпорядниками публічної інформації та повноважні розглядати відповідний запит про надання інформації, в розумінні Закону № 2939-VІ не є відмовою у наданні такої інформації та не є порушенням права на інформацію.

З огляду на викладене, ненаправлення Ленінським районним судом м. Харкова заяви ОСОБА_1 тому органу чи посадовій особі, які володіють запитуваною інформацією, не є підставою для визнання протиправними дій Ленінського районного суду м. Харкова щодо розгляду заяви позивача від 22.11.2018.

Надані позивачем копії листів ДСА України від 28.02.2019 № 41647-18-341/19 на адресу ОСОБА_1 , та Ленінського районного суду м. Харкова від 11.02.2019 № ЕП-26/19-Вих/06-08/2019, яким надано на адресу ДСА України список суддів Ленінського районного суду м. Харкова, які мають посвідчення з підписом Президента України, не є доказом протиправності дій першого відповідача у спірних відносинах щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 22.11.2018, оскільки відносини між ДСА України та Ленінським районним судом м. Харкова регулюються іншим законодавством, ніж поширюється на спірні відносини (Закон № 2939-VІ).

Слід відмітити, що вказані листи містять іншу інформацію, ніж запитувалась позивачем (кількість суддів, які мають посвідчення, підписані Президентом України, а не посвідчення за підписом Президента України ОСОБА_2 ).

Надаючи оцінку діям Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у спірних відносинах, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону № 2939-VІ парламентський контроль за дотриманням права людини на доступ до інформації здійснюється Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, тимчасовими слідчими комісіями Верховної Ради України, народними депутатами України.

Згідно з п.п.1, 3 ч.1 ст.3 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 № 776/97-ВР (далі по тексту Закон № 776/97-ВР) метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є: захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону № 776/97-ВР уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

При розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення (ч.3 ст.17 Закону № 776/97-ВР).

Статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно зі статтею 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до статті 20 Закону встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою щодо порушення посадовими особами Ленінського районного суду м. Харкова права на звернення, яке полягало, на думку позивача, у неналежному розгляді його заяви від 22.11.2018, та просив скласти протокол про адміністративне правопорушення щодо голови суду ОСОБА_4

Разом з тим, як зазначалось вище, дії Ленінського районного суду м. Харкова щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.11.2018 не є порушенням права позивача на інформацію, тому підстави для складення Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини протоколу про адміністративне правопорушення відносно голови суду ОСОБА_4 . були відсутні.

Матеріалами справи підтверджено, що звернення ОСОБА_1 від 11.12.2018 розглянуто відповідно до вимог Закон України «Про звернення громадян», позивачу надана змістовна та обґрунтована відповідь з наданням роз`яснень згідно з п.2 ч.3 ст.17 Закону № 776/97-ВР.

Відповідь надана у строк, встановлений Законом № 393, та роз`яснює можливість і порядок її оскарження.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що другий відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом № № 776/97-ВР та Законом України «Про звернення громадян», тому відсутні підстави для визнання його дій неправомірними та зобов`язання поновити порушені права позивача.

Доводи позивача про порушення Ленінським районним судом м. Харкова та Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини вимог Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» жодним чином не обґрунтовані, зокрема, не зазначено, в чому полягає дискримінація позивача, за якою ознакою допущена дискримінація, та порівняно з ким позивача дискриміновано. З огляду на викладене, зазначені доводи позивача не є підставою вважати дії відповідачів у спірних відносинах протиправними.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідачів щодо розгляду заяв позивача від 22.11.2018 року та 11.12.2018 року є правомірними та такими, що не порушують права позивача щодо розгляду його заяви від 22.11.2018, адресованої голові Ленінського районного суду м. Харкова та заяви від 11.12.2018 на адресу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідачів та зобов`язання їх поновити порушені права позивача, слід відмовити.

Разом з тим, згідно з п.4 ч.1 ст.317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на частково неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 по справі № 520/11903/18 підлягає зміні з підстав та мотивів відмови в задоволенні позову.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 по справі № 520/11903/18 змінити з підстав та мотивів відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 по справі № 520/11903/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий С.П. Жигилій