Справа № 815/1482/18
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/1482/18
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Кравченка К.В. Єщенка О.В.

за участю секретаря - Гошуренко Н.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами Заступника прокурора Одеської області, на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 за адміністративним позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та скасування будівельного паспорту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 про стягнення витрат на правову допомогу,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище адміністративним позовом та, посилаючись на порушення відповідачем приписів ст.1 та ч.1 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо видачі ОСОБА_1 будівельного паспорту від 05 жовтня 2016 реєстраційний номер №01-07/233 відносно будівництва індивідуального дачного будинку та навісу на земельних ділянках площею 0,0233 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) та площею 0,0141 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , просив суд: визнати протиправним дії Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради щодо видачі будівельного паспорту від 05 жовтня 2016 реєстраційний номер №01-07/233 та скасувати його.

За наслідками розгляду адміністративного позову Одеським окружним адміністративним судом 05 грудня 2018 ухвалено рішення про відмову Заступнику прокурора Одеської області у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Приймаючи означене рішення суд першої інстанції виходив з того, що Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області здійснювалась перевірка видачі оскаржуваного будівельного паспорту та приймалось рішення за результатами перевірки, яке було предметом розгляду по справі №815/4053/17, в результаті якого прийнято рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року, а відтак посилання заступника прокурора Одеської області у позовній заяві на неналежне виконання Департаментом своїх повноважень є необґрунтованим.

Також суд попередньої інстанції вказав на те, що земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 площею 0,0233 га та 0,0141 га мають цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), а тому суд вважає, що ці земельні ділянки можуть бути використані власником для будівництва будинку, господарських будівель і споруд. Будівельний паспорт реєстраційний номер 01-07/233 від 05 жовтня 2016 щодо будівництва індивідуального дачного будинку на земельній ділянці площею 0,0233 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) та площею 0,0141 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 виданий саме на будівництво індивідуального дачного будинку.

Одеський окружний адміністративний суд в рішенні зауважив, що відповідно до положень ст. 50, 51 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Враховуючи зазначені положення законодавства та дані Генерального плану м. Одеси щодо розташування земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в зоні установ стаціонарної рекреації, будівництво індивідуального дачного будинку та навісу в цій зоні не суперечить Генеральному плану м. Одеси, тобто, не суперечить вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Крім того суд першої інстанції визнав, що посилання прокурора на невідповідність намірів забудови вимогам ДБН 360-92**, суд вважає не обґрунтованими, оскільки нормами Земельного кодексу України передбачене дачне будівництво на землях рекреаційного призначення та за нормами ДБН 360-92** дачне поселення слід розміщувати, як правило, у місцевості, яка має рекреаційні якості, а пункти ДБН, на які посилається прокурор стосуються дачних та садових товариств та об`єднань громадян (п. 3.38*-3.51*). При цьому, на переконання суду попередньої інстанції, пояснювальна записка до Генерального плану м. Одеси (текстова частина), який є діючим на даний час та якому за твердженнями прокуратури суперечить оскаржуваний будівельний паспорт, містить положення про те, що ландшафтно-рекреаційна зона м. Одеси формується системою озеленених територій загального користування, водних поверхонь, пляжів та інших елементів природного ландшафту, які входять у систему відкритих просторів та територіями оздоровчо-рекреаційного призначення (санаторії, пансіонати, дачна забудова, інші об`єкти стаціонарної рекреації).

Зважаючи на викладені обґрунтування свого рішення, Одеський окружний адміністративний суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний Заступником прокурора Одеської області будівельний паспорт відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, тощо, а тому у Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради були відсутні підстави для повернення пакету документів, наданих ОСОБА_1 для видачі оскаржуваного будівельного паспорту на тих підставах, які зазначає прокурор у своєму позові.

В апеляційній скарзі Заступник прокурора Одеської області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, повністю відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказав на те, що Одеським окружним адміністративним судом не вірно застосовано ст. ст. 16. 17, 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.п. 1.4, 2.1, 2.3, 2.4 Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05 липня 2011 №103 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 25 лютого 2013 №66, п.п. 2.4, 3.38*, 3.39*, 3.40*, 3.41* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування та забудова населених пунктів» затверджених Наказом Держкоммістобудування України від 17 квітня 1992 № 44 (зі змінами внесеними Наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 04 грудня 2009 №555.

Прокурор зауважив, що підставою пред`явлення ним позову є порушення відповідачем вимог містобудівного законодавства України в частині невідповідності намірів забудови містобудівної документації на місцевому рівні, та відповідно цільове або не цільове використання земельної ділянки не входить до предмету доказування у цій справі.

На переконання позивача, суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що на землях рекреаційного призначення допускається дачне будівництво. Одеський окружний адміністративний суд не взяв до уваги той факт, що спірний будівельний паспорт виданий для будівництва дачного будинку на земельній ділянці, яка не має ніякого відношення до земель рекреації.

Також суд попередньої інстанції не взяв до уваги п.2.4 вищезазначених ДБН 360-92**, де зазначено, що до ланшафтно-реакреаційної території входять озеленені й водні простори у межах забудови міста і його зеленої зони, а також інші елементи природного ландшафту. До її складу можуть входити парки, лісопарки, міські ліси, ландшафти, що охороняються, землі сільськогосподарського використання та інші угіддя, які формують систему відкритих просторів; заміської зони масового короткочасного і тривалого відпочинку, міжселищні зони відпочинку; курортні зони (у містах і селищах, що мають лікувальні ресурси). Тобто в даному випадку законодавець визначив вичерпний перелік видів використання вказаних територій в розрізі містобудівного законодавства України, яке в даному випадку підлягає застосуванню як спеціальне.

В рішенні 815/4053/17, на яке посилається суд, встановлено, що в дійсності Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради проводило перевірку дотримання вимог містобудівної діяльності в частині видачі спірного паспорту. Проте, судом у справі 815/4053/17 досліджувались обставини порушень ДБН і СНІП та не розглядались вимоги містобудівного законодавства, зазначені прокурором.

06 грудня 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою «Про видачу додаткового судового рішення щодо стягнення судових витрат» де стверджує, що під час судових дебатів його представник (адвокат Романюк В.І.), відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України зробив усну заяву про наміри третьої особи реалізувати своє право, визначене ч. 11 ст. 139 КАС України щодо відшкодування витрат на правову допомогу. Оскільки суд при прийнятті рішення не вирішив питання про судові витрати, третя особа, яка не заявляла самостійних вимог на предмет спору просила суд винести додаткове рішення та стягнути з прокуратури Одеської області на його користь витрати на правову допомогу по справі у сумі 5000 грн.

20 грудня 2018 Одеським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його заяви про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. по справі №815/1482/18.

Приймаючи означене судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що представник третьої особи Романюк В.І. приймав участь лише у одному судовому засіданні 05 грудня 2018 року тривалістю одна година, а саме: з 09 год. 29 хв. до 10 год.28 хв.

Представник третьої особи не приймав участі у підготовчих засіданнях, які були призначені на 28 вересня 2018, 26 жовтня 2018, про які був належним чином повідомлений.

Крім того, суд врахував, що представник третьої особи не надав документи на пропозицію суду на виконання ухвали від 07 вересня 2018 року та на виконання приписів ч. 3 ст. 143 КАС України, не навів суду поважні причини неподання доказів, що підтверджують розмір понесених ним витрат до закінчення судових дебатів у справі. Крім того, представник третьої особи не з`явився в судове засідання, призначене на 23 листопада 2018, хоча був належним чином повідомлений.

Не погоджуючись з цим рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою де, посилаючись на безпідставні твердження суду стосовно відсутності в матеріалах справи належних доказів на підтвердження сплати ним на користь адвоката Романюка В.І. грошових коштів у розмірі 5000 грн., а також на те, що заявлені витрати третьої особи є неспівмірними з характером справи, просив суд скасувати ухвалу від 20 грудня 2018 повністю та ухвалити нове рішення про стягнення з прокуратури Одеської області на користь третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог на предмет позову витрати на правову допомогу по справі №815/1482/18 у сумі 5000 грн.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з`ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки.

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Порядок видачі та форма будівельного паспорта визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Згідно з п. 1.4, 2.1, 2.3, 2.4 «Порядку видачі будівельних паспортів забудови земельної ділянки», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №103 від 05.07.2011 року, розроблення будівельного паспорта здійснюється в межах населених пунктів відповідно до наявної містобудівної документації на місцевому рівні.

Видача будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури безпосередньо, через центри надання адміністративних послуг та/або через Єдиний державний портал адміністративних послуг. Будівельний паспорт надається уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження пакета документів, до якого входять: заява на видачу будівельного паспорта зі згодою замовника на обробку персональних даних за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку; засвідчена в установленому порядку копія документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію; ескізні наміри забудови (місце розташування будівель та споруд на земельній ділянці, відстані до меж сусідніх земельних ділянок та розташованих на них об`єктів, інженерних мереж і споруд, фасади та плани поверхів об`єктів із зазначенням габаритних розмірів, перелік систем інженерного забезпечення, у тому числі автономного, що плануються до застосування, тощо); проект будівництва (за наявності); засвідчена в установленому порядку згода співвласників земельної ділянки (житлового будинку) на забудову.

Уповноважений орган містобудування та архітектури на підставі отриманих документів визначає відповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам чинної містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Пакет документів для видачі будівельного паспорта повертається уповноваженим органом містобудування та архітектури замовнику з підстав неподання повного пакета документів, або невідповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Відповідно до ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Разом з тим, відповідно до ст.14 Конституції України право власності не землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст.ст.5, 78, 91, 154 Земельного кодексу України земельне законодавство базується на принципах невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення гарантій прав на землю, тощо.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження.

Згідно з ч.4 ст.373, ч.1 ст.375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Отже, з урахуванням наведеного, судом встановлено, що обов`язковою умовою користування земельною ділянкою є її використання за цільовим призначенням, а втручання в таке користування забороняється.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що цільове призначення земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0233 га та 0,0141 га. визначено ще 12 жовтня 2010 - «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Генеральний план м. Одеси, де зазначено, що на земельних ділянках за адресою : АДРЕСА_1 заплановано розташування установ стаціонарної рекреації, затверджено рішенням Одеської міської ради №6489-VI 1989 від 25 березня 2015.

Відповідно до правовстановлюючих документів, ОСОБА_1 придбав у власність наведені вище земельні ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) 20 квітня 2016. Тому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що ці земельні ділянки можуть бути використані власником для будівництва будинку, господарських будівель і споруд. Прокурор у своєму позові та в апеляційній скарзі, спираючись на те, що ці факти не є предметом позову і не мають значення для правильного вирішення справи, обходить їх та не дає наведеним обставинам жодної правової оцінки.

Відповідно до раніше виданих правовстановлюючих документів, будівельний паспорт реєстраційний номер 01-07/233 від 05 жовтня 2016 щодо будівництва індивідуального дачного будинку на земельній ділянці, площею 0,0233 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) та площею 0,0141 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 виданий на будівництво індивідуального дачного будинку.

Жодних доказів подання ОСОБА_1 до Управляння документів, з порушенням вимог Порядку видачі будівельних паспортів забудови земельної ділянки", затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №103 від 05 липня 2011, позивачем не надано.

Крім того, згідно із ст.ст. 50, 51 Земельного кодексу України, до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів, а також земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Відповідно до ст.ст. 50, 51 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також з урахуванням даних Генерального плану м. Одеси щодо розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в зоні установ стаціонарної рекреації, суд дійшов висновку, що будівництво індивідуального дачного будинку та навісу в даній зоні не суперечить Генеральному плану м. Одеси, тобто, не суперечить вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Суд апеляційної інстанції визнає правильним і відхилення судом першої інстанції посилань позивача на не відповідність намірів забудови вимогам ДБН 360-92**. Нормами Земельного кодексу України передбачено дачне будівництво на землях рекреаційного призначення та за нормами ДБН 360-92** дачне поселення слід розміщувати, як правило, у місцевості, яка має рекреаційні якості, а пункти ДБН, на які посилається позивач стосуються дачних та садових товариств та об`єднань громадян.

Також є обґрунтованим і правильним посилання Одеського окружного адміністративного суду на Пояснювальну записку до Генерального плану м. Одеси (текстова частина) де зазначено, що ландшафтно-рекреаційна зона м. Одеси формується системою озеленених територій загального користування, водних поверхонь, пляжів та інших елементів природного ландшафту, які входять до системи відкритих просторів та територіями оздоровчо-рекреаційного призначення (санаторії, пансіонати, дачна забудова, інші об`єкти стаціонарної рекреації).

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку щодо відсутності невідповідності намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, тощо. Отже у Управління були відсутні законодавчо передбачені підстави для повернення пакету документів, наданих ОСОБА_1 з метою отримання Будівельного паспорта щодо будівництва індивідуального дачного будинку та навісу на земельних ділянках, площею 0,0233 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) та площею 0,0141 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції визнає за необхідне зазначити про практику застосування ЄСПЛ ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Зокрема, Європейський Суд наголосив на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Рішенням Європейського суду з права людини від 24 червня 2003 №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника, на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування;". Вказаний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належній і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява №33202/96, п.120, ЕСНR 2000-1, "Онерллдіз проти Туреччини" [ВП], заява №48939/99, п.128, ЕСНR 2004-ХП, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява №21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року та "Москаль проти Польщі", заява №10373/05, п.51, від 15 вересня. 2009 року).

Так, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх, дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява №55555/08, п.74, від 20 травня 2010року та "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119) (п. 70).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі", п,73). Будь-яка інша, позиція була б рівнозначною, inter alia, - санкціонування неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява №36548/97, п.58, ЕСНR 2002-VIII) (п. 71).

Отже, беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скасування будівельного паспорту більш як через 2 роки з моменту його видачі, враховуючи також те, що він є підставою для здійснення будівництва, яке фактично ОСОБА_1 . проведено, суперечить принципу юридичної визначеності, та належного врядування (Рішення Європейського суду з прав людини "Беєлар проти Італії", "Стретч проти Сполученого Королівства", "Лелас проти Харватії", "Москаль проти Польщі"), оскільки особа, на користь якої прийнято певне рішення органом влади має право розумно очікувати на наявність у органу компетенції на його прийняття, так як державні органи повинні діяти вчасно, мінімізувати ризик помилок і сприяти юридичній визначеності.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про скасування ухвали суду про відмову у стягненні судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" відповідно до статті 1 якого адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність.

Згідно зі статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Поняття "витрати на правову допомогу" у даному контексті - це витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що компенсація судових витрат здійснюється саме за участю особи, яка надавала правову допомогу, та є фахівцем у галузі права, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням, та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

У свою чергу, документами, які підтверджують витрати, можуть бути: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; довіреність (ордер); документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, Романюк Валерій Ілліч , відповідно до Свідоцтв про право на заняття адвокатською діяльністю від 23 березня 2018 №000233, має право на заняття адвокатською діяльністю.

Між Романюк Валерієм Іллічем (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт) 16 квітня 2018 укладено Договір про надання правової допомоги №16-18/01, за умовами якого Адвокат зобов`язується надавати Клієнту правовому допомогу в справах щодо юридичного захисту прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування з усіх питань, що виникають у Клієнта в будь-який час, в тому числі в будь-яких цивільних, адміністративних, господарських спорах, справах про адміністративні правопорушення, де Клієнт є учасником, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором. Правова допомога полягає: в зборі та правовому аналізі інформації, документів та матеріалів, що стосуються справи; наданні усних та письмових консультацій та роз`яснень щодо правових питань, що стосуються справи; складанні необхідних для справи процесуальних документів, скарг, претензій та позовних заяв, тощо; виконанні окремих доручень Клієнта, що стосується справи; представництві Клієнта в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування з питань, що стосуються справи.

За надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар (винагороду) в розмірі 1000 грн на місяць.

Відповідно Додаткової угоди №1 від 15 травня 2018. до Договору про надання правової допомоги №16-18/01 від 16 квітня 2018, поданої після прийняття судового рішення, за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар (винагороду) у розмірі 5000 грн за участь та вчинення процесуальних дій (підготовки відзиву, пояснень, апеляційних та касаційних скарг, та ін.) по кожній справі, яка слухається в Одеському окружному адміністративному суді за позовними заявами заступника прокурора Одеської області щодо об`єктів будівництва за адресою: АДРЕСА_1.

На підтвердження виконання умов Договору між Романюк В.І. (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт) підписано Акт прийому-передачі робіт (наданих послуг) ОСОБА_1 щодо представництва його інтересів по адміністративній справі №815/1482/18 за позовом заступника Прокурора Одеської області щодо об`єкту будівництва по АДРЕСА_1, згідно якого Адвокатом передано, а Клієнтом прийнято наступні послуги: ввідна консультація по справі 1 год. - 300 грн, ксерокопіювання документів 1 год. - 200 грн, правовий аналіз позовної заяви заступника прокурора Одеської області та всіх документів, які додані до неї 5год. - 1000 грн, підготовка пояснень до позовної заяви заступника прокурора Одеської області 4 год. - 1000 грн, підготовка клопотання про залишення позовної заяви без розгляду 4год. - 1000 грн, відзив на апеляційну скаргу 2год. - 500грн, участь у судових засіданнях в суді першої інстанції 4год. - 1000грн.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження сплати ОСОБА_1 на користь Романюк В.І. суми грошових коштів у розмірі 5000 грн, визначеної в Акті прийому-передачі робіт (наданих послуг).

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу у відповідність до вимог діючого КАС України та доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи підтверджується шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої Наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 за №1686/24218.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі належними та допустимими доказами не підтверджено, а отже, підстави для компенсації витрат позивача на правову допомогу відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у Постанові від 31 жовтня 2018 у справі №636/2485/16-а.

Зважаючи на все вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час розгляду справи Одеським окружним адміністративним судом правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, оскільки базуються на невірному трактуванні Заступником прокурора Одеської області та ОСОБА_1 фактичних обставин норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційних скарг не убачається.

Керуючись: ст. ст. 293, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги Заступника прокурора Одеської області - відмовити повністю.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 за адміністративним позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та скасування будівельного паспорту - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 - залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 про стягнення витрат на правову допомогу - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів.

Повне судове рішення виготовлено 27 травня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: