Справа № 826/7973/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7973/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Шейко Т.І. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Бєлової Л.В., Василенка Я.М.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Республіки Гамбія ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про відмову оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 23.01.2018 №6;

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 13.04.2018 №54-18 про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з цим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження , народився в місті Бундун (Республіка Гамбія), за національністю гамбієць, за віросповіданням мусульманин (суніт), неодружений, освіта незакінчена вища, громадянин Республіки Гамбія.

З постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.06.2017 у справі №825/942/17 вбачається, що позивач прибув на територію України 24.09.2014 через аеропорт "Бориспіль" за паспортним документом НОМЕР_1 , виданим Республікою Гамбія 02.01.2013 терміном дії до 02.01.2018, з метою навчання у Запорізькому державному технологічному університеті.

30.10.2014 Управління ДМС України в Запорізькій області видало ОСОБА_1 посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 терміном дії до 01.10.2019.

18.12.2015 наказом Запорізького Державного технологічного університету ОСОБА_1 відрахований з університету за невиконання умов контракту.

18.12.2015 Управлінням ДМС України в Запорізькій області скасовано видану позивачу посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 .

03.03.2016 позивач документований новим паспортом громадянина Республіки Гамбія № НОМЕР_3 терміном дії до 03.03.2021.

07.12.2016 Жовтневим районним судом міста Запоріжжя у справі №331/7733/16-а прийнято постанову про примусове видворення ОСОБА_1 за межі України, у зв`язку з чим його затримано та поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Згідно з листом Управління ДМС України в Запорізькій області від 30.08.2018 №2301/5/1189-19 ОСОБА_1 звільнено з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до цього ж листа ОСОБА_1 з 29.01.2016 знаходиться на території України незаконно, ухиляється від виконання постанови Жовтневого районного суду міста Запоріжжя про його примусове видворення за межі України, переховується від працівників міграційної служби в Запорізькій області та намагається винайти шляхи легалізації в Україні.

03.01.2017 позивач звернувся із заявою до Управління ДМС України в Чернігівській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у задоволенні якої наказом від 26.01.2017 №11 йому відмовлено.

Рішенням ДМС України від 15.05.2017 №31-17 відхилено скаргу позивача на вищевказаний наказ Управління ДМС України в Чернігівській області.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.06.2017 у справі №825/942/17, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2017, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління ДМС України в Чернігівській області та до ДМС України про визнання протиправними і скасування вищевказаних наказу та рішення.

22.01.2018 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтованої передусім своїми побоювання судового переслідування та загрозою арешту в Гамбії .

За результатами розгляду указаної заяви посадовими особами ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок від 09.02.1018 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийняло наказ від 09.02.2018 №10 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 13.04.2018 №54-18 відхилено скаргу ОСОБА_1 на наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 09.02.2018 №10 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вищевказаними наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та рішенням ДМС України, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1 п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку ДМС України, який підтверджено оскаржуваною постановою суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як свідчать матеріали справи, позивач покинув Гамбію 21.05.2014, спочатку виїхав до Сенегалу, де прожив чотири місяці, а потім 24.09.2014 - до України на навчання. Перед виїздом з Республіки Гамбія позивач був затриманий службою при президентові - Національним міжнародним агентством, яке хотіло доставити його до суду, а потім до в`язниці. Оскільки на той час він захворів, його відпустили до лікарні під наглядом охорони, після чого він утік.

Зі слів ОСОБА_1 в Україні він був зарахований на підготовче відділення для іноземних громадян Запорізького державного технічного університету, після закінчення навчання на якому у 2015 році мав наміри продовжити навчання, але через смерть брата, який його оплачував, навчання стало неможливим. Після цього позивач на батьківщину не повернувся та перейшов на нелегальне становище в Україні. Загалом неможливість повернутися до Гамбії позивач обґрунтовує тим, що: по всій країні поширене загальне насильство. Він підтримував Об`єднану демократичну партію, секретар якої був затриманий та підданий тортурам через свою політичну думку, тому позивач боїться бути затриманим або заарештованим владою у разі повернення до Гамбії (заява від 22.01.2018); його розшукує поліція Республіки Гамбія через підтримку вищевказаної партії та незаконну участь у публічних демонстраціях з вимогою нових виборчих реформ у Гамбії, що суперечить законодавству Гамбії . Позивач був затриманий військовими на два тижні за участь в несанкціонованому мітингу. Арешт був не офіційний, його тримали в таборі для військових і били (протокол співбесіди від 01.02.2018); на території Республіки Гамбія існує мовний конфлікт. Позивач спілкується мовою волоф, яка не подобається іншим людям (протокол співбесіди від 01.02.2018).

Колегія суддів звертає увагу на те, що такі доводи позивача знайшли своє підтвердження частково, оскільки вказане насильство відбувалось за часів правління президента ОСОБА_2 , який покинув країну після перемоги на виборах у 2016 році члена опозиційної партії Об`єднаної демократичної партії ОСОБА_3, який обійняв пост президента, після чого ситуація в країні поступово стабілізувалась.

Також, на думку колегії суддів, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області дійшло обґрунтованого висновку стосовно того, що сумнівними є надані позивачем докази на підтвердження його розшуку поліцією Республіки Гамбія та існування щодо нього судової справи, якими він обґрунтовує свої побоювання бути затриманим і заарештованим через підтримку ним Об`єднаної демократичної партії, оскільки числиться в розшуку з огляду на те, що надані позивачем копії документів на підтвердження його розшуку і існування судової справи, складені англійською мовою, містять низку помилок, хоча англійська мова є офіційною в Гамбії. Крім того, ці документи датовані 2014 роком, а вказані вище факти зумовлюють настання для позивача певних юридичних наслідків, що жодним чином не перешкодило йому отримати в 2016 році новий паспорт громадянина Республіки Гамбія.

У ході співбесіди 01.02.2018 позивач підтвердив обізнаність щодо того, що у 2016 році президентом Республіки Гамбія став ОСОБА_3 - член опозиційної Об`єднаної демократичної партії, яку підтримував позивач, незважаючи на що він зауважив, що ситуація в країні не стабільна, колишній президент може повернутися, якщо його партія переможе. При новому президенті можливо його не будуть чіпати…. Знову почали воювати дві партії - партія старого президента та Об`єднана демократична партія, в якій він брав участь.

На підставі проведеного аналізу інформації, що міститься у відкритих джерелах, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області також вірно встановило про відсутність в Гамбії мовного конфлікту, на існування якого вказує позивач.

До того ж , колегія суддів зауважує, що з моменту прибуття до України 24.09.2014 та до звернення позивача за захистом вперше до Управління ДМС України в Чернігівській області 03.01.2017, сплинуло понад два роки.

Наведене свідчить про відсутність у ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань щодо існування загрози його життю та здоров`ю при поверненні до Республіки Гамбія і про те, що такі побоювання мають суб`єктивний характер і ґрунтуються на його припущеннях та суперечливих твердженнях, які вказують лише на обізнаність щодо подій в Республіці Гамбія.

Відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур та критерії визначення статусу біженців ОСОБА_1 є мігрантом, тобто особою, яка добровільно залишила свою країну, щоб оселитися в іншому місці, та може бути рухомою бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Проаналізувавши наведене, колегія суддів приходить до висновку, що наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 09.02.2018 №10 є правомірним і підстави для його скасування у суду відсутні.

Так, прийняття ДМС України рішення ґрунтується на висновку від 12.04.2018 №2018DP0002, прийнятому за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В указаному висновку ДМС України додатково проаналізувала обставини щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою і встановила низку розбіжностей у наданих ним поясненнях в ході співбесіди з посадовими особами Управлінні ДМС України в Чернігівській області та ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

Колегія суддів погоджується з висновками ДМС України про те, що позивач не обґрунтував наявності достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території крани походження, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Наведене свідчить про відсутність підстав для визнання протиправним і скасування рішення ДМС України від 13.04.2018 №54-18.

Доводи ОСОБА_1 про необхідність визнання його біженцем або особою, яка потребує захисту, з огляду на те, що він фактично перебуває у шлюбних відносинах з громадянкою України, з якою виховує малолітню дитину, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини в розумінні положень Закону № 3671-VІ не є підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує захисту.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Бєлова Л.В.

Василенко Я.М.