Справа № 320/683/19
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 року м. Київ справа № 320/683/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Переяслав-Хмельницький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання протиправною та скасування вимоги,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Переяслав-Хмельницький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - третя особа), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про стягнення боргу (недоїмки) № Ф-18084-17 від 6 листопада 2018 р. на суму 17 538 грн. 96 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем вимогу про сплату боргу винесено неправомірно з порушенням чинного законодавства. Позивач зазначає, що він є пенсіонером за віком та адвокатом, відповідно до вимог законодавства може лише добровільно сплачувати єдиний внесок, а не примусово. При здачі ним звітів до відповідача йому працівником підпорядкованого відповідачу податкового органу (Переяслав-Хмельницького відділення Броварської ДПІ) було повідомлено, що оскільки він є пенсіонером, то не повинен ні сплачувати ЄСВ, ні подавати ці звіти, заборгованості у нього немає. Тому з цих підстав останній звіт йому було повернуто податковим органом. Спірну вимогу ним було оскаржено у письмовій заяві до ГУ ДФС, проте рішення за скаргою не прийнято і відповідь не надано. Відповідно до законодавства у такому випадку скарга є задоволеною.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

14 березня 2019 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити у повному обсязі. Зазначив, що позивач з 28 вересня 2007 р. перебуває за основним місцем обліку в Переяслав-Хмельницькій ДПІ Бориспільського управління. Стверджує, що станом на 6 листопада 2018 р. за позивачем обліковувалась заборгованість по єдиному внеску у розмірі 17 538 грн. 96 коп. Цей борг виник в результаті несплати єдиного внеску, нарахованого позивачу, в тому числі: за 2017 р. - був борг у розмірі 1719 грн. 42 коп.; 19 квітня 2018 р. автоматично здійснено нарахування за 1 квартал 2018 р. в сумі 2457 грн. 18 коп.; 2 травня 2019 р. автоматично здійснено нарахування за 2017 р. у сумі 8 448 грн. 00 коп.; 19 липня 2018 р. автоматично здійснено нарахування за 2 квартал 2018 р. в сумі 2457 грн. 18 коп. та 19 жовтня 2019 р. автоматично здійснено нарахування за 3 квартал 2018 р. в сумі 2457 грн. 18 коп.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 р. витребувано додаткові докази по справі від відповідача та третьої особи.

19 березня 2019 р. позивач подав до суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідачем 17.04.2019 подано до суду додаткові пояснення та документи. Позивачем також 24.04.2019 подано до суду додаткові пояснення та документи.

24 квітня 2019 р. у судове засідання сторони не прибули.

Ураховуючи положення ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи здійснено судом без участі представників сторін у порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 серпня 1945 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером за віком з жовтня 2005 року, про що свідчить пенсійне посвідчення, копію якого долучено до справи.

Позивач на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційної-дисциплінарної комісії адвокатури від 6 листопада 1993 р. № 2 має право на зайняття адвокатською діяльністю, про що йому видано відповідне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 207/10 від 6 листопада 1993 р.

Згідно з довідкою №50 від 12 березня 2019 р. позивач отримував дохід від Комунального некомерційного підприємства Переяслав-Хмельницької районної ради Переяслав-Хмельницькій районної лікарні з 1 січня 2018 р. по 31 грудня 2018 р., з нарахованих йому коштів здійснювалося утримання прибуткового податку та військового збору.

Позивач отримав від відповідача вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 6 листопада 2018 р. № Ф-18084-17, згідно з якою позивача зобов`язано сплатити заборгованість по єдиному внеску в сумі 17 538 грн. 96 коп.

Позивач направив скаргу від 4 грудня 2018 р. до ГУ ДФС у Київській області про скасування вказаної вимоги, що підтверджується чеком Укрпошти про оплату поштового відправлення від 10 грудня 2018 р. Зазначив, зокрема, що є працівником двох бюджетних організацій, де одержує заробітну плату, з якої утримуються всі види податків, передбачені законодавством, про що в ДФС є необхідна інформація.

Оскільки відповіді на скаргу від ГУ ДФС у Київській області позивачем не отримано, а за документами відповідача 25 січня 2019 р. відкрито виконавче провадження про стягнення вказаної суми боргу, то позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 р. № 2755-VI (далі ПК України) та Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з вимогами п. 12 ст. 1 Закону № 2464-VІ основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, де знаходиться (оформлена) його трудова книжка, до якої вноситься відповідний запис про роботу.

Відповідно до вимог п. 41.1 ст. 41 ПК України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.

Частиною першою та другою статті 12 Закону № 2464 визначено, що завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

Як убачається з пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

В свою чергу, незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків. інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України від 8 липня 2010 р. № 2464-VІ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Як убачається з ч.ч. 2 та 3 ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Приписами пп. 2 п. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Як убачається з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Суд зазначає, що системний аналіз пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України та статей 4, 7 Закону № 2464 свідчить, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Законом № 2464 не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності. Із системного аналізу його норм вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Крім того, суд зазначає, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності як самозайнята особа та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Пунктом 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з вимогами ст. 13 вказаного вище Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Як вже зазначалося судом та підтверджується матеріалами справи, позивач має право на зайняття адвокатською діяльністю, що підтверджується свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 207/10 від 6 листопада 1993 р.

Разом з тим, суд звертає увагу, що податковим органом не встановлено факту отримання позивачем доходів від адвокатської діяльності. Будь-які відомості та докази щодо цього у справі відсутні.

Крім того, у період з 1 січня 2018 р. по 31 грудня 2018 р. позивач отримував дохід від Комунального некомерційного підприємства Переяслав-Хмельницької районної ради Переяслав-Хмельницькій районній лікарні, що підтверджується наданою позивачем довідкою № 50 від 12 березня 2019 р.

У скарзі до ГУ ДФС В Київській області позивачем зазначено, що він є працівником двох бюджетних організацій, де одержує заробітну плату, з якої утримуються всі види податків, передбачені законодавством, про що в ДФС є необхідна інформація.

Суд бере до уваги, що податковим органом не перевірено зазначену інформацію позивача, не встановлено факту отримання позивачем доходів від роботи за наймом у вказаних ним бюджетних організаціях. Будь-які відомості та докази щодо цього у справі відсутні.

Разом з тим, позивач документально підтвердив, що упродовж року працював в районній лікарні, отже в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у періоди, коли він був найманим працівником і не здійснював адвокатської діяльності як самозайнята особа, не отримував доходу від цієї діяльності.

Суд звертає увагу відповідача, що позивач є працівником в межах незалежної професійної діяльності, що залишилося поза увагою податкового органу при прийнятті спірної вимоги. При цьому відповідачем не було встановлено також, чи проводить позивач одночасно незалежну професійну діяльність як самозайнята особа.

Представником відповідача до суду не надано будь - яких пояснень або належних та допустимих доказів того, що позивач здійснював та здійснює незалежну професійну діяльність поза межами районної лікарні як самозайнята особа та отримує дохід від такої діяльності.

Отже, як встановлено судом, відповідачем достовірно не встановлено, чи отримував позивач дохід від здійснення адвокатської діяльності, чи був позивач найманим працівником і за нього сплачувався ЄСВ роботодавцем. Разом з тим, необхідна інформація у відповідача була і така інформація підлягала перевірці перед винесенням спірної податкової вимоги.

За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем не доведено вказаних вище обставин, беручи до уваги, що позивач як самозайнята особа (адвокат) працював лише в районній лікарі і доходів від незалежної професійної діяльності не отримував, тому визначена в оскаржуваній вимозі ГУ ДФС у Київській області від 6 листопада 2018 р. №Ф-18084-17 сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 17 538 грн. 96 коп. фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 820/6324/17. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з приписами ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено судом, вказані вище вимоги ч.2 ст. 2 КАС України податковим органом при винесенні спірної податкової вимоги не виконано. Так, замість встановлення фактичних обставин справи, з`ясування факту отримання позивачем доходу від адвокатської діяльності чи від роботи по найму, на підставі цивільно-правових угод тощо, наявності підстав для віднесення позивача до платників ЄСВ чи відсутності таких підстав, відповідачем нарахування позивачу ЄСВ здійснювалося автоматично.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання в права особи повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип належного урядування покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Судом у цій справі встановлено, що податковому органу ще в 2017 р. стало відомо про наявність заборгованості у позивача зі сплати ЄСВ в сумі 1719 грн. 42 коп., проте позивача про це повідомлено не було. Позивач звертався до Переяслав-Хмельницького відділення Броварської ДПІ, але не отримав інформації про наявність і розмір такого боргу, натомість його повідомлено про відсутність потреби у сплаті ЄСВ та в поданні відповідної звітності. Податковий орган про борг не тільки не повідомив позивача, але й більше року продовжував нараховувати йому в автоматичному режимі суму ЄСВ, яка восени 2018 р. досягла ще більш значного розміру 17538 грн. 96 коп., тобто фактично збільшилася майже в 10 раз у порівнянні з сумою боргу за 2017 р.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини суд визнає, що у ситуації, яка склалася, податковий орган з 2017 р. по листопад 2018 р. порушував вищевказані вимоги щодо належного урядування, унаслідок чого заборгованість позивача зросла з 1719 грн. 42 коп. до 17538 грн. 96 коп., що штучно збільшувало суму боргу для стягнення всупереч інтересам позивача.

Суд не погоджується з твердженням позивача про те, що підставою для винесення спірної вимоги могла бути лише його добровільна участь у системі соціального страхування, проте він такої згоди не надавав, під критерії інших платників ЄСВ він не підпадає. Як встановлено матеріалами справи, позивача визнано платником ЄСВ на підставі п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ, тоді як відповідно до ч.4 цієї ж статті Закону звільняються від сплати за себе єдиного внеску лише особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, оскільки особи, передбачені п. 5 цієї статі, зокрема й позивач, не звільнені від сплати ЄСВ, то вони є платниками ЄСВ. Посилання позивача на ст. 10 цього Закону є безпідставним.

Надаючи правову оцінку твердженню позивача про порушення процедури та терміну розгляду його скарги на спірну вимогу, суд зазначає про таке.

У ст. 56 ПК України встановлено, що рішення, прийняті органом контролю, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Згідно з п. 56.2 ст. 56 ПК України у разі, коли платник податків уважає, що орган контролю неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень, установлених цим кодексом або іншими законами, він має право звернутися до органу контролю вищого рівня зі скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до органу контролю вищого рівня в письмовій формі (та в разі потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог п. 44.6 ст. 44 цього кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником ППР або іншого рішення органу контролю, що оскаржується (п. 56.3 ст. 56 ПК України).

Відповідно до п. 56.8 ст. 56 ПК України орган контролю, який розглядає скаргу платника, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Згідно з п. 56.9 ст. 56 ПК України керівник (або його заступник) відповідного органу контролю може прийняти рішення про подовження строку розгляду скарги платника понад 20-денний строк, визначений у п. 56.8 цієї статті, але не більше ніж на 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника до закінчення строку, визначеного в п. 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою не надсилається платнику протягом 20-денного строку або протягом строку, подовженого за рішенням керівника органу контролю (або його заступника), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника, якщо рішення керівника органу контролю (або його заступника) про подовження строків її розгляду не було надіслано платнику до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абз.1 цього пункту.

Суд бере до уваги, що спірну податкову вимогу винесено ГУ ДФС у Київській області, позивачем оскаржено цю вимогу не до податкового органу вищого рівня, а до ГУ ДФС у Київській області, тобто до того ж органу, який її виніс. Суд бере до уваги, що рішення за скаргою не прийнято, відповіді позивачу від ГУ ДФС у Київській області не надано, інформація про результати вирішення цієї скарги, про продовження строку її вирішення, у відповідача відсутня і до суду її не надано. Термін вирішення скарги, визначений ст.56 ПК України, закінчився.

Разом з тим, суд звертає увагу, що наслідки, передбачені п. 56.9 ст. 56 ПК України (за відсутності рішення, прийнятого за скаргою, ця скарга є задоволеною), наступають виключно у разі подання скарги до податкового органу вищого рівня. Проте, у даному випадку цю вимогу позивачем дотримано не було. За таких обставин суд вважає вказані доводи та аргументи позивача необґрунтованими і з наведених підстав до уваги їх не бере.

Суд також зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що відповідачем протиправно було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 6 листопада 2018 р. № Ф-18084-17, отже порушено права позивача та не дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України.

Позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем.

Наведене свідчить, що податкова вимога є протиправною і підлягає скасуванню. Право позивача порушено. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції від 7 лютого 2019 р. № 50 позивачем сплачено судовий збір на суму 768 грн. 40 коп.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 768 грн. 40 коп. підлягають стягненню на його за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Головного управління ДФС у Київській області.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Київській області від 6 листопада 2018 р. №Ф-18084-17 в сумі 17 538 (сімнадцять тисяч п`ятсот тридцять вісім) грн. 96 коп.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області (код ЄДРПОУ - 39393260) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби України, адреса: вул. Народного Ополчення, 5а, м. Київ,03151, код ЄДРПОУ - 39393260.

Третя особа Переяслав-Хмельницький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, адреса: вул. Оболонна, 2-В,м. Переяслав-Хмельницький, Київська область, 08400, .

Суддя Журавель В.О.

Дата складення рішення суду 30 травня 2019 року.