Справа № 560/269/19
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/269/19

Головуючий у 1-й інстанції: Матущак В.В.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

27 травня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Охрімчук І.Г. Матохнюка Д.Б.

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача: ОСОБА_3.,

представника відповідача: Сидорук Ю.М.,

представника відповідача: Фортельної Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про стягнення середнього заробітку, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2019 року позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про стягнення з Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 , середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 29.08.2018 по 27.09.2018 в сумі 42 549 грн. 00 коп.

Також, позивач просив стягнути з Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на його користь, середній заробіток за весь час затримки розрахунку із ним, з 28.09.2018по 30.10.2018 в сумі 46 803 грн. 90 коп. та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 00 коп.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.04.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області залишено без розгляду.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову ухвалу, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала прийнята з невідповідністю висновків обставинам справи, за недоведеними обставинами, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши, суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, 24.01.2019 позивачем подано позов до суду, що підтверджується поштовим конвертом та відповідним трек-номером на ньому (а.с.22).

Позивач звернувся до суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку із ним, які настали з вини відповідача (на думку позивача).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу №99-о/с від 28.08.2018, позивач звільнений з посади першого заступника начальника Управління ДМС України в Хмельницькій області, згідно пункту 3 частини 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" та пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Одночасно зазначеним наказом зобов`язано відділ бухгалтерської служби, фінансування та звітності виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 27 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад п`ять років та провести відрахування із сум, належних ОСОБА_1 при звільненні, за 7 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 21.11.2017 по 20.11.2018, наданих в рахунок невідпрацьованої частини робочого року (з 20.08.2018 по 20.11.2018).

ОСОБА_1 ознайомився з наказом УДМС України в Хмельницькій області 27.09.2018 та отримав трудову книжку.

У день звільнення ОСОБА_1 , тобто 28.08.2019, відповідач здійснив перерахунок сум, належних до виплати ОСОБА_1 , а саме: нарахував утримання за 27 календарних днів додаткової відпустки та 7 календарних днів щорічної основної відпустки, а також нараховано компенсацію за 27 календарних днів невикористаної додаткової відпустки. Крім того, внаслідок зміни посадових окладів Дорофеєву С.П. було здійснено донарахування премії за січень 2018.

Оскільки, листки непрацездатності були надані ОСОБА_1 наприкінці серпня 2018, виплату належної ОСОБА_1 суми проведено у найближчий термін виплати заробітної плати працівникам УДМС України у Хмельницькій області відповідно до пункту 1 статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Розрахункові кошти для ОСОБА_1 були виплачені 30.10.2018 відповідно до платіжного доручення №984 від 29.10.2018.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що саме дата остаточного розрахунку відповідача з позивачем, а саме 30.10.2018 визначає момент, коли особа дізнається про свої порушенні права та інтереси.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем розрахунок при звільненні позивача з УДМС України у Хмельницькій області проведено 30.10.2018, що не заперечується сторонами.

Згідно з частини 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

До Хмельницького окружного адміністративного суду позивач звернувся 25.01.2019 (на думку суду першої інстанції), тобто з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки позивачем не порушено питання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, суд вважає за необхідне клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч.3 ст.3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з ч.3 ст.9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Як встановлено ч.1,2 ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1, 2 ст.44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно з ч.1 ст.45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У відповідності до приписів ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Як передбачено ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, зокрема, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Обов`язковою умовою для залишення адміністративного позову без розгляду є не лише встановлення факту пропуску строку звернення до суду, а й відсутність підстав вважати, що такий строк пропущений з поважних причин.

Колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До їх числа відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в частині прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Однак, колегія суддів зауважує, що в даному випадку судом першої інстанції не враховано той факт, що позивач звернувся до суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку із ним, які настали з вини відповідача (на думку позивача).

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Так, дійсно позовні вимоги є похідними в межах проходження, звільнення з публічної служби. Проте, у відповідності до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з абз.1-2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, про те що даний спір відноситься до справ щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, оскільки предметом спору є стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та середній заробіток за весь час затримки розрахунку із ним. Тобто, даний предмет позову передбачає саме порушення законодавства про оплату праці працівника.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В своєму рішенні Верховний Суд від 31.01.2018 в справі №813/7926/14 зазначив, що Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Крім того, Верховний Суд в своєму рішенні зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, враховуючи зазначене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку, зазначивши, що позивач пропустив строк звернення до суду.

Разом з тим, за приписами ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, практика Європейського суду з прав людини (рішення "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії") свідчить про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Крім того, Європейський Суд з прав людини (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France) вже звертав увагу на те, що «застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив питання строку звернення з позовом до суду, а тому передчасно прийшов до висновку щодо пропущення строку звернення до суду та застосував ст.123, 286 КАС України.

За правилами частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на викладене та враховуючи передчасність прийняття судом першої інстанції рішення в порушення вимог Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В частині судових витрат, колегія суддів зазначає, що як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачем сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги у розмірі 1921 грн. 00 коп. згідно з квитанцією про сплату судового збору від 12.04.2019 №76.

Однак, колегія суддів при вирішенні даного питання, також враховує той факт, що в даній адміністративній справі не прийнято судового рішення, яким вирішено позовні вимоги, тобто не прийнято рішення по суті.

Відповідно до ст.192 КАС України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що сума сплаченого судового збору в розмірі 1921 грн. 00 коп. не підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в межах розгляду даної апеляційної скарги, а дане питання необхідно буде вирішити на стадії прийняття судового рішення щодо позовних вимог (розгляду справи по суті або прийняття іншого судового рішення, яким буде вирішено дану справу).

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про стягнення середнього заробітку, моральної шкоди скасувати.

Справу направити до Хмельницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

В задоволенні інших вимог апеляційної скарги відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 29 травня 2019 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Охрімчук І.Г. Матохнюк Д.Б.