Справа № 200/5423/19-а
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2019 р. Справа№200/5423/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Абдукадирової К.Е., при секретарі судового засідання Шташаліс О.О.,

від представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, особисто, ОСОБА_7, за ордером,

від відповідача Орлатий В.М., за довір.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )

до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (місцезнаходження: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Георгієвська, 30, )

про скасування рішення від 14 березня 2019 року №216563000 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання; зобов`язання оформити (видати) посвідку на постійне проживання, -

В С Т А Н О В И В:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, в якому позивач просить:

- скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 14 березня 2019 року № 216563000 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області оформити та видати позивачу посвідку на постійне проживання.

Ухвалою суду від 22 квітня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження в адміністративній справі та підготовче засідання призначено на 14 травня 2019 року, яке відкладено на 28 травня 2019 року. Цього ж дня, підготовче засідання закрито та суд перейшов до розгляду справи по суті та проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в 1993 році він разом за батьком та рідним братом переїхав до міста Краматорська Донецької області, як особи, які змушені були залишити місце постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії та прибули в Україну. 26 лютого 2008 року позивачу видали посвідку на постійне місце проживання серія ДН номер НОМЕР_7, з безстроковою дією. 25 лютого 2019 року позивач звернувся до Головного управління ДМС в Донецькій області з проханням оформити посвідку на постійне проживання, проте рішенням від 14 березня 2019 року йому було відмовлено в оформленні посвідки. При цьому відповідач пояснив позивачу, що коли його батько приїхав на територію України разом із ним та братом позивача, він вказував про те, що у нього є двоє дітей, проте зазначена заява та інші документи залишились на тимчасово непідконтрольній території, доступу у відповідача до них немає, перевірити дані немає можливості. Відповідач вказав, що Державна міграційна служба зобов`язана перевіряти законність видачі «посвідки», в тому числі попередньої, а у зв`язку з тим, що всі нові довідки видаються на підставі демографічного реєстру і дані для перевірки беруться ДМС саме з нього, тому перевірити підстави видачі попередньої довідки ДМС не може.

Також, позивач надав суду додаткові пояснення в яких вказує, що принцип невидворення (non-refoulement), що забороняє примусове вигнання біженців на території з ризиком переслідування викладений у статті 33 Конвенції 1951 р. «Про статус біженців», він складає фундаментальний принцип, відхилення від якого не допускаються. Принцип невидворення, встановлений у статті 33 Конвенції 1951 р. , також є частиною звичайного міжнародного права. Як такий, він обов`язковий для всіх держав, включаючи державу, яка ще не підписала Конвенцію 1951 р. та/або Протокол до неї 1967 р. У статті 33 Конвенції 1951 р. вказано: «Договірні держави не будуть жодним чином висилати чи повертати біженця на кордон територій, де його життю чи свободі загрожує небезпека внаслідок його раси, релігії, громадянства, приналежності до певної соціальної групи чи політичних переконань». Захист, визначений статтею 33 Конвенції поширюється на будь-яку особу, яка є біженцем у значенні Конвенції 1951 р. , тобто на будь-яку особу, що відповідає визначенню біженця статті 1А Конвенції 1951 р. («критерії включення»), і не охоплена жодним положенням про виключення цієї Конвенції.

Вважає, що відповідач, відмовляючи у видачі посвідки на постійне проживання порушує законні інтереси та права позивача. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач до суду надав відзив на адміністративний позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив.

В обґрунтування заперечень, посилаючись на норми Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 року та Тимчасовим порядком розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 681 від 15.07.2013 року зазначає, що: перевіркою фактів які є предметом розгляду у справі було встановлено, що натепер у зв`язку з тим, що частина Донецької області (а саме м. Донецьк) є тимчасово окупованою територією, що унеможливлює доступ до адміністративної будівлі, в якій розташовані архівні матеріали відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Донецькій області, вивчення справи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 є неможливим За наслідками аналізу документів, наявних у позивача, встановлено, що на момент подачі документів на отримання дозволу на імміграцію в Україну та на момент його отримання у позивача були відсутні законні підстави для отримання права на імміграцію в Україну, так як ОСОБА_1 був неповнолітньою особою, як це передбачено п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», в редакції, яка діяла на той час. Інші підстави для отримання дозволу на імміграцію в Україну, вичерпний перелік яких визначено ст. 4 Закону України «Про імміграцію» у позивача відсутні. За таких обставин, просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2009 року № 643 «Про утворення Державної міграційної служби України» утворено Державну міграційну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ. Таким чином, Головне управління Державної міграційної служби в Донецькій області є належним відповідачем у справі.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 народився в Абхазській автономній республіці у місті Ткварчелі, Грузія, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 9).

У 1993 році позивач разом із батьком та рідним братом переїхали до міста Краматорська Донецької області як особи, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії та прибули в Україну.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 26 лютого 2008 року позивачу Службою Державного департаменту у справах громадянства, іміграції та регістрації фізичних осіб Міського відділу ГУМВС в Донецькій області на підставі Закону України «Про імміграцію» видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 , з безстроковою дією (а.с. 8).

Як вбачається зі змісту свідоцтва про народження позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, на момент видачі довідки на постійне проживання (2008 рік) позивачу виполонилося повних 19 років.

У 2003 році ОСОБА_1 закінчив загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 24 м. Краматорська Донецької області про що отримав відповідне свідоцтво серії НОМЕР_4 (а.с. 14-15).

Судом також встановлено, що позивач навчався у вищому навчальному закладі - «Міжнародний науково-технічний університет імені академіка Юрія Бугая» та у 2009 році отримав дипломи бакалавра що підтверджується дипломом НОМЕР_9 від 26.06.2009 року (а.с. 16-18). В 2010 році позивач здобув у тому ж навчальному закладі кваліфікацію магістра, що підтверджується дипломом НОМЕР_8 від 30.06.2010 року. (а.с. 18-19).

У 2012 році позивач отримав посвідчення водія серії НОМЕР_5 (а.с. 20).

З матеріалів справи також вбачається, що у березні 2013 року позивачу видано свідоцтво платника єдиного податку серії НОМЕР_6 та як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця з вересня 2012 року (а.с.21-24).

В матеріалах справи також міститься рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 серпня 2016 року, яким встановлено факт, що паспорт, виданий на ім`я ОСОБА_1 належить ОСОБА_1 (а.с. 27)

Також в матеріалах справи наявні пояснення батька позивача ОСОБА_1 , який проживав в Абхазській автономній республіці у місті Ткварчелі, що знаходиться в Грузії до 1993 року.

09 лютого 2007 року позивачу Управлінням у справах громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Донецькій області видано дозвіл на імміграцію в Україну та дозволено постійне проживання в Україні (а.с. 50).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до приписів статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом (ст. 26 Конституції України).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 07.06.2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491), постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» (далі - Порядок № 321), наказом Міністерства Внутрішніх справ України від 15.07.2013 року № 681 «Про затвердження Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» (далі - Наказ № 681).

Відповідно до преамбули Закону № 2491 цей Закон визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Статтею 1 Закону № 2491 визначено, що у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 5 Закону № 2491 визначено, що Кабінет Міністрів України визначає порядок формування квоти імміграції і встановлює квоту імміграції на кожний календарний рік; визначає порядок провадження за заявами про надання дозволів на імміграцію і поданнями про скасування дозволів на імміграцію та виконання прийнятих рішень; затверджує зразок посвідки на постійне проживання, правила та порядок її оформлення і видачі.

Відповідно до статті 11 Закону № 2491 після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання (ч.2 ст. 11 Закону).

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви (ч.4 ст. 11 Закону).

Пунктом 4 Розділу V Прикінцеві положення Закону № 2491 передбачено, що вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземців та осіб без громадянства, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії, прибули в Україну, одержали в установленому порядку тимчасову довідку і прожили в Україні не менш як п`ять років, а також їх повнолітніх дітей, які прибули в Україну разом з ними до досягнення повноліття, і звернулися із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

При цьому, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Як вже зазначалось судом, у 1993 році позивач разом за батьком та рідним братом переїхав до міста Краматорська Донецької області як особи, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії та прибули в Україну.

Матеріалами справи підтверджено, що 26 лютого 2008 року позивачу Службою Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Міського відділу ГУМВС в Донецькій області на підставі Закону України «Про імміграцію» видано посвідку на постійне проживання серії ДН № НОМЕР_7, з безстроковою дією (а.с. 8). У лютому 2007 року позивачу Управлінням у справах громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Донецькій області видано дозвіл на імміграцію в Україну та дозволено постійне проживання в Україні (а.с. 50).

Отже, судом не встановлено фактів незаконного проживання/перебування позивача на території України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 затверджений зразок, технічного опису бланка та Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.

Запроваджено з 01 червня 2018 р. із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру оформлення і видачу посвідки на постійне проживання, зразок бланка якої затверджено цією постановою, іноземцям та особам без громадянства відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого цією постановою.

Встановлено, що:

- до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних органів і територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, зразок бланка якої затверджено цією постановою, посвідка на постійне проживання може оформлятися з використанням бланка посвідки на постійне проживання у формі книжечки;

- посвідка на постійне проживання, що не містить безконтактного електронного носія, оформлена та видана на підставі документів, поданих до 1 червня 2018 р., є чинною протягом строку, на який її було видано.

Так, відповідно до пункту 1 Порядку № 321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Пунктом 3 Порядку № 321 визначено, що посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України та які:

досягли 16-річного віку, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто;

не досягли 16-річного віку або визнані обмежено дієздатними чи недієздатними, - на підставі заяв-анкет одного з батьків (усиновлювачів), з ким проживають особи на підставі дозволу на імміграцію, опікунів, піклувальників.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент отримання посвідки на постійне проживання від 26 лютого 2008 року серії ДН № НОМЕР_7 досяг повноліття.

За таких обставин суд не приймає посилання відповідача на нібито допущені порушення при видачі ОСОБА_1 довідки на постійне проживання від 26 лютого 2008 року та вважає їх, з огляду на вищевикладене, безпідставними, оскільки відповідачем в обгрунтування заперечень не надано суду ніяких відомостей. Крім того, питання щодо правомірності видачі позивачу вказаної довідки не є предметом спору у даній справі.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 321 обмін посвідки здійснюється у разі, зокрема, досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами / територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі - Центр) (п. 9).

При цьому пункт 14 Порядку № 321 визначає, що ДМС має право отримувати інформацію про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміном.

У разі відсутності можливості надання ДМС прямого доступу до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, або надіслання запитів в електронній формі захищеними каналами зв`язку отримання відомостей про особу здійснюється шляхом надсилання запитів та надання відповідей на них у паперовій формі.

Тобто, зазначеним Порядком обов`язок щодо встановлення певних фактів покладено на відповідача.

Працівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 - 34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті (п.21 Порядку).

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган / територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

Як вбачається зі змісту спірного рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання від 14 березня 2019 року № 216563000 відповідач посилається на приписи підпункту 11 пункту 62 Порядку № 321, при цьому відмовляє в оформлені (видачі) посвідки на тимчасове проживання, хоча позивач звертався за оформленням посвідки на постійне проживання (а.с. 7).

Так, підпунктом 11 пункту 62 Порядку № 321 встановлено, що територіальний орган / територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки в інших випадках, передбачених законом.

При цьому у спірному рішенні відповідачем не наведено жодної конкретно визначеної підстави для його прийняття, що є порушенням пункту 21 Порядку № 321.

Згідно з приписами пунктів 64-67 посвідка скасовується територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію";

2) отримання від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

3) в інших випадках, передбачених законом.

Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу / територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.

Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.

Територіальний орган / територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

Аналогічні норми містить наказ Міністерства Внутрішніх справ України від 15.07.2013 року № 681 «Про затвердження Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання».

Відповідно до пункту 4.1. обмін посвідки здійснюється в разі наявності підстав, визначених пунктами 14 та 16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Згідно з пунктом 4.5 Наказу № 681 працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Як вже зазначалось вище, судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що станом на момент розгляду справи, довідка на постійне проживання, яка видана позивачу у лютому 2008 року є скасованою та/або такою, що видана з порушенням вимог закону. Водночас, матеріали справи містять достатньо первинних документів, що дають змогу суду дійти висновку про протиправність дій відповідача в частині відмови у видачі (обміні) позивачу довідки на постійне проживання та про необґрунтованість посилань, що містяться у відзиві на адміністративний позов.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до пункту 73 Порядку № 321 у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу / територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС. Проте, таких доказів суду відповідачем не надано.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Визначаючись щодо позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області оформити та видати позивачу посвідку на постійне проживання, суд виходить з наступного.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У справі "East/West Alliance Limited проти України" (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" № 30985/96).

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення (постанова Вищого адміністративного суду України від 16.06.2015 у справі № К/800/6863/15, від 29.11.2016 № К/800/17306/16, № К/800/17393/16 від 29.09.2016, № К/800/13317/15 та від 17.12.2015 № К/800/32134/15).

В той же час, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі №К/31204/15).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

В контексті розгляду даної справи, повноваження щодо надання позивачу посвідки на постійне проживання відмови її наданні, визначені Законом, а тому ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають декілька видів правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити).

Враховуючи вищенаведене, суд доходить до переконання, що вказані вище повноваження відповідача є дискреційними, а відтак належним способом захисту порушеного права позивача слугуватиме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду у даному судовому рішенні. А відтак у задоволенні позовної вимоги в частині зобов`язання оформити та видати позивачу посвідку на постійне проживання слід відмовити.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до абз. 2 частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а відтак підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до приписів статті 139 КАС України у разі задоволення адміністративного позову судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (місцезнаходження: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Георгієвська, 30, ) про скасування рішення від 14 березня 2019 року №216563000 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання; зобов`язання оформити (видати) посвідку на постійне проживання - задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 14 березня 2019 року № 216563000 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 лютого 2019 року щодо оформлення та видачі ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання з врахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (місцезнаходження: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Георгієвська, 30, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 28 травня 2019 року. Повний текст судового рішення складено та підписано 29 травня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Абдукадирова К.Е.