Справа № 420/1839/19
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2019-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1839/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

від позивача: Кандрашина А.В. за довіреністю

від відповідача: Рамжев О.Д. - за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Громадянки СРВ ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська,44), Державної міграційної служби України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10) про визнання протиправним дій щодо складання та затвердження висновку від 27.09.2018 року; визнання протиправним та скасування рішення від 18.10.2018 року у вигляді наказу №171 від 18.10.2018 року в частині, зобов`язання здійснити обмін посвідки на постійне проживання в України, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 28 березня 2019 року надійшла позовна заява Громадянки СРВ ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо складання та затвердження висновку від 27.09.2018 року та скасування його; визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 18.10.2018 року у вигляді наказу №171 від 18.10.2018 року в частині; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в України, у зв`язку з досягненням позивачем 45 річного віку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області (надалі - ГУ ДМС в Одеській області) та Державна міграційна служба України діяли у спосіб, не передбачений Конституцією та законами України, не маючи жодних законних підстав, відповідачі протиправно скасували рішення про документування ОСОБА_1 посвідкою, що підтверджує її право на імміграцію.

Так, позивач зазначив, що 12.03.2019 року на особистому прийомі представнику позивача була надана копія висновку ГУ ДМС в Одеській області від 27.09.2018 року про визнання недійсною та скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Окрім того, позивач зазначив, що 23.03.2019 року на адресу представника позивача надійшов лист Державної міграційної служби України (надалі ДМС України) від 06.03.2019 року №8.1-1753/2-19 «Про розгляд адвокатського запиту», до якого додано витяг із наказу ДМС України від 18.10.2018 року №171 та повідомлено про те, що рішення суду по справі №815/3039/18 було виконано шляхом визнання безпідставним документування ОСОБА_1 у 2002 році посвідкою на постійне проживання в Україні, визнання її недійсною та такою, що підлягає вилученню і знищенню.

Позивач вважає, що у рішенні суду по справі №815/3039/18 встановлено обставини та факти, які не підлягають доказуванню, а саме: що позивач є добропорядним іммігрантом та за 30 років постійного проживання в Україні не порушувала законів України та у 2018 році чоловіку позивача було здійснено обмін посвідки на постійне проживання. Також позивач має нерухомість в Україні, її діти народились в Україні та є громадянами України.

Ухвалою суду від 01 квітня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження.

У встановлений судом строк, відповідач ДМС України надав відзив на позовну заяву (вхід. №15390/19 від 25.04.2019р.).

Відповідно до відзиву на позовну заяву, відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову повністю, зазначивши, що на момент звернення із заявою на постійне проживання, позивач не мала підстав для отримання посвідки на постійне проживання, у зв`язку з чим виданий їй документ вважається недійсним та підлягає вилученню.

Таким чином, відповідач зазначає, що позивач не вважається такою, що має дозвіл на імміграцію і на неї не поширюється норма абзацу шостого пункту 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», позивач була необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні, рішення про документування посвідкою на постійне проживання було прийнято з порушенням вимог цього Закону, а тому видана посвідка згідно з вимогами п.п.8 п. 72 абз. 3 п. 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, повинна бути визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню наказом ДМС України.

Позивачем, в свою чергу, подано відповідь на відзив, відповідно до якої просив задовольнити позовні вимог у повному обсязі.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 14 травня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 23 травня 2019 року.

На відкритому судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

На відкритому судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, заслухавши пояснення у вступному слові представників учасників справи, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

18 травня 2018 року позивач звернулась до Малиновського РВ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки, у зв`язку з досягненням 45-річного віку (а.с.87-88).

Однак, обмін посвідки не відбувся.

Тому, листом від 29.05.2018 року позивач разом з її чоловіком звернулись до начальника ГУ ДМС в Одеській області з проханням повідомити, чи прийняті відносно них рішення про скасування дозволів на перебування в Україні (а.с.98).

Листом від 23.05.2018 року № 5/3-254825 ГУ ДМС в Одеській області повідомлено позивача, що заява щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку прийнята до розгляду та повідомлено, що надання дозволу на імміграцію в Україні було здійснено всупереч Закону України «Про імміграцію» та відносно неї розпочато процедуру скасування дозволу на імміграцію, про результати якої буде повідомлено додатково (а.с. 99).

У зв`язку з тим, що позивач була позбавлена можливості обміну посвідку у зв`язку з досягнення 45 річного віку, вона звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання дій щодо відмови у зміні посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45 річного віку протиправними та зобов`язання змінити посвідку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року по справі №815/3039/18 позовну заяву Громадянки СРВ ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання дій щодо відмови у зміні посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45 річного віку протиправними та зобов`язання змінити посвідку, задоволено частково, а саме: зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області вирішити питання щодо якого звернулась Громадянка СРВ ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) у заяві від 18 травня 2018 року про обмін посвідки, у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. В іншій частині позовних вимог, відмовлено (а.с. 17-22).

Згідно з даними ДСС та реєстру судових рішень, це рішення суду залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2018 року та, відповідно, воно набрало законної сили 12.12.2018 року.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач подала заяву від 29.01.2019 року на ім`я начальника ГУ ДМС України в Одеській області з проханням виконати рішення суду по справі № 815/3039/18 та вирішити питання щодо обміну бланку посвідки (а.с. 16).

Листом від 13.02.2019 року вих. №Х-182/6/510100.5.3/2238-19 Головне управління ДМС в Одеській області повідомило позивача про те, що за результатами розгляду заяви від 29.01.2019 року щодо виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2018 року було розглянуто заяву від 18.05.2018 року, за яким прийнято рішення про відмову в обміні посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку на підставі пп.11 п. 62 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, та 24.01.2019 року особову справу з проектом висновку щодо скасування посвідки на постійне проживання в Україні направлено до департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України для прийняття рішення (а.с.39).

20 лютого 2019 року представник позивача звернулась з адвокатським запитом до Голови ДМС України, в якому просив надіслати на адресу позивача належним чином засвідчені копії усіх висновків, подань, погоджень стосовно Громадянка СРВ ОСОБА_1 (а.с.27).

Державна міграційна служба України листом від 04.03.2019 року повідомила представника позивача про те, що 20.12.2018 року прийнято рішення про відмову у видачі посвідки на постійне проживання громадянці СРВ ОСОБА_1 відповідно до п.п.11 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 25.04.2018 року №321 та повідомлено про те, що для отримання зазначених документів необхідно звернутись до ГУ ДМС в Одеській області (а.с.28-29).

Звернувшись до ГУ ДМС України в Одеській області, представник позивача отримав інформацію та документи щодо скасування документування позивача.

Так, суд встановив, що начальником ГУ ДМС в Одеській області 27 вересня 2018 року затверджено Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні гр. ОСОБА_2 ОСОБА_1 , відповідно до якого додатковою перевіркою матеріалів справи щодо залишення на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 встановлено, що гр. громадянка СРВ ОСОБА_1 незаконно отримала посвідку на постійне проживання (на момент її видачі не вважалась такою, що має дозвіл на імміграцію) та на неї не поширюються положення статей 12-15 Закону України «Про імміграцію», оскільки відповідно до матеріалів справи, на момент звернення, а також на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не було надано жодного документу, підтверджуючого факт її професійного навчання та працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР, тобто вона не вважається такою, що має дозвіл на імміграцію і на неї не поширюються норми абзацу 6 п. 4 розділу У Прикінцевих Положень Закону.

З урахуванням наведеного у висновку зазначено, що рішення про оформлення та видачу посідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 2939/02 від 07.10.2002 року громадянки СРВ ОСОБА_1 прийняте з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим видана на його підставі посвідка згідно з вимогами п.п.8 п. 72 абзацу 3 пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 повинна бути визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню наказом ДМС (а.с.109-111).

Також у висновку зазначено, що висновок разом з матеріалами справи про видачу посвідки на постійне проживання надіслано до ДМС України для підготовки проекту наказу Голови ДМС про скасування рішення про її видачу та визнання недійсною.

Наказом ДМС України (пункт 9 підпункти 9.1-9.2) №171 від 18.10.2018 року «Про визнання недійним деяких посвідок на постійне проживання» визнано недійними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 №2939/02 від 07.10.2002 року та серії ОД №0859 від 21.05.2007 року; Начальникові ГУДМС в Одеській області Погребняк О.Г. забезпечити вилучення зазначених у п.п.9.1 п. 9 Наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (а.с.30).

Судом досліджена належним чином засвідчена копія особової справи позивача (а.с.62-129), з якої встановлені такі факти та обставини.

Позивач звернулася до Відділу паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із клопотанням від 30.09.2001 року про залишення на постійне проживання в Україні, до заяви-анкети додано копія паспорту з перекладом на українську мову, довідки Посольства СРВ в Україні про відсутність заперечень надання заявниці права постійного проживання на Україні та відсутності судимостей на території В`єтнаму, копія заяви про реєстрацію (а.с.63-77).

У заяві-анкети позивач зазначила, що з липня 1994 року працювала на ткацькому заводі (Україна, м. Херсон) (а.с.66).

Також позивач надала суду довідку, видану заступником генерального директора об`єднання Хоанг Тхі ОСОБА_3 про те, що національний паспорт № НОМЕР_2 виданий Вєтнамом 14 липня 1989 року в цей час знаходиться в Посольстві СРВ в Україні в м. Києві та ОСОБА_1 прописана та проживає у м АДРЕСА_2 Херсоні АДРЕСА_3 (а.с. 26).

За результатами розгляду поданої позивачем заяви з наданими матеріалами, начальником ВГПІС УМВС України в Одеській області був затверджений висновок про залишення на постійне мешкання в Україні гр. ОСОБА_2 ОСОБА_1 від березня 2002 року (а.с. 78), в якому зроблений висновок про доцільність задоволення клопотання заявника.

На підставі цього висновку, позивач була документована 07.10.2002 року посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 /02 (а.с. 82) та в подальшому посвідкою серії НОМЕР_1 №0859 від 21.05.2007 року, оригінал якої знаходиться у позивача.

Представник позивача на відкритому судовому засіданні пояснила, що після отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач постійно проживає на території України, за час проживання в Україні позивач разом з чоловіком придбала власне житло.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача та її чоловіка народилась старша донька, яка є громадянином України та вона народила дитину (онука позивача), який також є громадянином України.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача з її чоловіком народилась друга донька, яка також є громадянином України.

Чоловік позивача є приватним підприємцем та чесно і сумлінно сплачує у бюджет держави податки, що свідчить про те, що позивач є цілком добропорядним іммігрантом, проживає в Україні 30 років і не раз зверталась до ВГІРФІО ГУМВС України в Одеській області, у якого не було жодних до неї претензій, не порушувала законів України, до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувалась.

Проаналізувавши положення чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.

Зміст спірних правовідносин полягає у правомірності затвердження висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання позивачу та винесення рішення про визнання недійсних посвідок, виданих позивачу.

Так, для вірного вирішення цього спору, суд вважає необхідним з`ясувати чи правомірно була надана позивачу 07.10.2002 року посвідка на постійне проживання.

Відповідач стверджує, що посвідка на постійне проживання 07.10.2002 року була видана позивачу неправильно, оскільки відповідно до вимог п.п. 4,5 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, який діяв на момент оформлення посвідки на тимчасове проживання (втратив чинність на підставі постанови Кабінету міністрів України від 28.03.2012 року № 251) було зазначено, що для оформлення посвідки подаються, в тому числі документи особами, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року, згідно з Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року і залишилися проживати в Україні копія документа, що підтверджує прийняття на професійне навчання чи роботу. Тобто, документом, що підтверджує право вказаної категорії іноземців на отримання посвідки на постійне проживання, є виключно довідка з підприємства чи організації, де особа працювала або проходила професійне навчання.

Наявність законодавчої підстави на отримання дозволу на імміграцію іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року та залишилися проживати в Україні, та звернулися протягом шесті місяців з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію» із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні, відповідачем не заперечується.

Також відповідачем не заперечується, що позивач протягом встановленого строку та саме на підставі цієї законодавчої підстави звернулась із заявою про надання посвідки на постійне проживання. Це підтверджено змістом висновку від 27.09.2018 року (а.с. 109-110).

З огляду на те, що сторони визнають ці обставини, а суду не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин, ці обставини відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України, не підлягають доказуванню.

Підставою для визнання недійсним попередніх виданих посвідок на постійне проживання є саме відсутність копії документа, що підтверджує прийняття на професійне навчання чи роботу, та, як зазначає відповідач у висновку від 27.09.2018 року, відсутність довідки з підприємства чи організації, де особа працювала або проходила професійне навчання з посиланням на приписи 4,5 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983.

Суд не може погодитись з таким доводом відповідача, з огляду на таке.

Посилання відповідача на приписи 4,5 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 є невірним, оскільки цей Порядок не регулював спірні правовідносини. Адже, позивач подала заяву про видачу посвідки 30.09.2001 року та на той час цей Порядок ще не був прийнятий.

Відповідно до висновку про залишення на постійне мешкання в Україні від 2002 року, саме згідно з п. 4 розділу У Закону України «Про імміграцію» позивачу дозволено залишитися в Україні (а.с. 78).

Пунктом 4 розділу У Закону України «Про імміграцію» в редакції від 07.06.2001 року визначено, що вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, в тому числі: іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Таким чином, на час звернення позивача із заявою про надання посвідки на постійне проживання та визнання, що позивач має дозвіл на імміграцію було достатньо прибуття в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишення проживати в Україні і звернення протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

З матеріалів особової справи позивача та наадної нею довідки (а.с.26) вбачається, що позивачем дотримані ці вимоги.

Інші документи законодавством не вимагались.

Також з матеріалів особової справи вбачається, що відносно позивача була проведена перевірка (а.с. 79, 80).

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п.2 та 3 ч.1 ст.6 Закону України «Про імміграцію» №2491 (надалі Закон №2491), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до п.6 ч.1 Закону №2491, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», згідно з якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Суд зазначає, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні, позивачем були надані всі необхідні документи, які в свою чергу, пройшли необхідну перевірку правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу. За результатом такої перевірки начальник ВГПІС УМВС України в Одеській області затвердив висновок на документування позивача видом на проживання в Україні (а.с.78).

В матеріалах справи відсутні докази надання позивачем будь-яких свідомо неправдивих відомостей.

Також суд враховує, що після отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач постійно проживає на території України, за час проживання в Україні позивач разом з чоловіком придбала власне житло.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача та її чоловіка народилась старша донька, яка є громадянином України та вона народила дитину (онука позивача), який також є громадянином України. ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача з її чоловіком народилась друга донька, яка також є громадянином України, та є неповнолітньою.

Чоловік позивача є приватним підприємцем та чесно і сумлінно сплачує у бюджет держави податки, що свідчить про те, що позивач є цілком добропорядним іммігрантом, проживає в Україні 30 років і не раз зверталась до ВГІРФІО ГУМВС України в Одеській області, у якого не було жодних до неї претензій, не порушувала законів України, до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувалась.

Зі слів представника позивача, у позивача вся сім`я проживає в Україні, у неї не залишились будь-які зв`язки зі своєю Батьківщиною.

Тому, суд вважає, що оскаржуваними діями та винесеними рішеннями, відповідачі здійснили втручання у право позивача на право на повагу до приватного та сімейного життя. Адже, позивач тривалий час перебуває без належного документування, що істотно впливає на особистісний розвиток позивача, розвиток та встановлення стосунків з іншими особами та із зовнішнім світом, а тому відповідачі допустили втручання у право позивача на повагу до приватного життя.

Позивач тривалий час перебуває в Україні, у неї вже міцні соціальні та сімейні зв`язки з Україною. Також у позивача неповнолітня дитина, інтереси та добробут якої мають бути враховані у першу чергу, а тому відповідачі допустили втручання у право позивача на повагу до сімейного життя.

Крім того, що винесення оскаржуваних рішень не було здійснено на підставі закону (відсутні правові підстави для скасування дозволу на імміграцію), про що зазначено вище, суд вважає, що таке втручання у право на повагу приватного та сімейного життя не було необхідним у демократичному суспільстві, а саме: не було нагальної суспільної потреби у скасуванні виданих посвідок, вжиті заходи не були необхідними для досягнення поставленої мети та не були пропорційними.

Відповідачі жодним чином не обґрунтували у своїх рішеннях, в чому полягав суспільний інтерес у скасуванні посвідок позивача, за умови, що позивача не було засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; її дії не становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; не обґрунтували, що такі дії є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, або не довели, що іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Такий правовий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеної у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі № 820/2262/17 про те, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що суд дійшов висновку про правомірність видачі посвідки на постійне проживання позивачу 07.10.2002 року та безпідставного посилання відповідача у висновку від 27.09.2018 року на відсутність документу, що підтверджує факт навчання та роботи на території України, відповідно до 4,5 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, та відсутності посилання у висновку на інші підстави для визнання посвідок, виданих позивачу недійсними, та їх скасування, перелічені 12 Закону України «Про імміграцію», суд вважає, що дії ГУ ДМС України в Одеській області щодо складання та затвердження висновку від 27.09.2018 року «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні гр. ОСОБА_2 ОСОБА_1 Хуен» здійснені всупереч вимогам наведеного законодавства, а отже, ці позовні вимоги належать задоволенню.

Відповідно до п. 22 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Враховуючи вищенаведені приписи законодавства, та те, що висновок від 28.09.2018 року є підставою для прийняття ДМС рішення про скасування дозволу, суд вважає позовні вимоги позивача щодо скасування висновку обґрунтованими та є такими, що належать задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування Висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.09.2018 року «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні гр. ОСОБА_2 ОСОБА_1 ».

З тих самих правових підстав, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України шляхом визнання протиправними та скасування п. 9, п.п. 9.1; 9.2 наказу Державної міграційної служби України №171 від 18.10.2018 року «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», що стосується Громадянки СРВ ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про зобов`язання здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45 річного віку, суд вважає, що ці позовні вимоги належать задоволенню, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року по справі №815/3039/18 позовну заяву Громадянки СРВ ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання дій щодо відмови у зміні посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45 річного віку протиправними та зобов`язання змінити посвідку, задоволено частково, а саме: зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області вирішити питання щодо якого звернулась Громадянка СРВ ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) у заяві від 18 травня 2018 року про обмін посвідки, у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. В іншій частині позовних вимог, відмовлено (а.с. 17-22).

Листом від 13.02.2019 року вих. №Х-182/6/510100.5.3/2238-19 Головне управління ДМС в Одеській області повідомило позивача про те, що за результатами розгляду заяви від 29.01.2019 року щодо виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2018 року було розглянуто заяву від 18.05.2018 року, за яким прийнято рішення про відмову в обміні посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку на підставі пп.11 п. 62 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, та 24.01.2019 року особову справу з проектом висновку щодо скасування посвідки на постійне проживання в Україні направлено до департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України для прийняття рішення (а.с.39).

Так, як вже було зазначено, позивач звернулась із заявою про обмін посвідки, у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Пунктом 4.3. Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681, який регулює це питання, чітко передбачено, що у разі обміну посвідки на постійне проживання при досягненні іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку документи, зазначені в підпункті 4 пункту 4.2 цього розділу, не подаються; аналіз пункту 4.5. Порядку № 681 свідчить, що він кореспондує саме з підпунктом 4 пункту 4.2 розділу ІУ Порядку № 681, а отже, якщо для обміну посвідки у зв`язку з досягненням 45 річного віку не потрібно надавати документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України), то й відсутні підстави для проведення такої перевірки в межах розгляду цієї заяви та нездійснення обміну посвідки у зв`язку з досягненням 45-річного віку, про що було зазначено в рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року по справі №815/3039/18.

Однак, ці висновки, викладені у рішенні суду від 20 вересня 2018 року по справі №815/3039/18 не були враховані під час розгляду заяви позивача, а тому, враховуючи, що позивач тривалий час перебуває на території України без належного документування, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити обмін такої посвідки, що є обов`язком відповідача відповідно до вищенаведених приписів Тимчасового порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені у судовому засіданні факти, суд дійшов висновку, що відповідачі, заперечуючи проти позову не довели, з посиланням на відповідні докази правомірність своїх дій та рішень, в зв`язку чим позовні вимоги належать задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позовна вимога, пред`явлена до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу в частині є похідною до позовної вимоги про визнання протиправними дії щодо складання висновку та скасування його, заявленої до ГУ ДМС України в Одеській області, суд вважає, що судовий збір у розмірі 1536, 80 грн. має бути стягнутий на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Громадянки СРВ ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська,44), Державної міграційної служби України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10) про визнання протиправним дій щодо складання та затвердження висновку від 27.09.2018 року; визнання протиправним та скасування рішення від 18.10.2018 року у вигляді наказу №171 від 18.10.2018 року та в частині зобов`язання здійснити обмін посвідки на постійне проживання в України, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська,44) щодо складання та затвердження висновку від 27.09.2018 року «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні гр. В`єтнаму ОСОБА_1 ».

Визнати протиправним та скасувати Висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська,44) від 27.09.2018 року «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні гр. В`єтнаму ОСОБА_1 ».

Визнати протиправними та скасувати п. 9, п.п. 9.1; 9.2 наказу Державної міграційної служби України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10) №171 від 18.10.2018 року «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», що стосується Громадянки СРВ ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська,44) здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням Громадянкою СРВ ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) 45 річного віку.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська,44) на користь Громадянки СРВ ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 1536, 80 грн. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний « 31» травня 2019 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.