Справа № 420/6636/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6636/18

Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Час і місце ухвалення: 05.03.2019 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Стас Л.В.,

Турецької І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

21.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 27.11.2018 року №227, яким позивачу було відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту; зобов`язання відповідача прийняти рішення про прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 08.04.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що рішення від 27.11.2018 року №227 прийнято відповідачем із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та підлягає скасуванню як незаконне. При вирішенні спору суд першої інстанції не врахував інформації по країні походження позивача - Узбекистані, яка підтверджує обґрунтованість побоювань позивача за своє життя та здоров`я у разі повернення в країну громадянської належності.

Також, апелянт посилається на те, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції порушив фундаментальні права біженця в частині не вислання.

У зв`язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 та прийняття нового - про задоволення позовних вимог.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що подана скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , громадянин Республіки Узбекистан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , таджик за національністю, мусульманин - суніт за віросповіданням, на територію України прибув 08.01.2016 року нелегально - автомобільним транспортом, через територію Харківської області.

14.04.2017 року співробітниками УСБУ в Одеській області виявлено та 18.04.2017 року доставлено до відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання в Україні. Крім того, згідно наданої УСБУ в Одеській області інформації, дана особа має причетність до діяльності міжнародної терористичної організації «Ісламська держава», здійснює допомогу в готуванні злочинів проти волі, честі та гідності, а також злочинів, що посягають на власність особи в м. Одесі.

18.04.2017 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області було прийнято рішення №29 про примусове повернення в країну походження громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , яким було зобов`язано його покинути територію України до 19.04.2017 року. Згідно наданої в рішенні про примусове повернення в країну походження від 18.04.2017 року розписки, громадянин Узбекистану, відмовився самостійно виконувати вищезазначене рішення.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2017 року у справі №522/7205/17, яку ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017 року залишено без змін, примусово видворено з України громадянина Узбекистану ОСОБА_1 ; затримано його з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 (шість) місяців.

На виконання вказаного судового рішення ОСОБА_1 було поміщено до Чернігівського ПТПІ.

В подальшому, ОСОБА_1 23.05.2017 року затриманий працівниками СБУ, у зв`язку з надходженням до Генеральної прокуратури України запиту компетентних органів Республіки Узбекистан про видачу заявника для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованого йому злочину.

В межах проведення екстрадиційної перевірки в порядку ст.587 КПК України, дорученої прокуратурі Чернігівської області, заступник прокурора Чернігівської області Бутович О. звернувся з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) відносно громадянина заявника, до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу та фактичну передачу до Республіки Узбекистан.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 року у справі №751/2847/17 в задоволенні вказаного клопотання відмовлено, застосовано відносно заявника запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України ДМС України.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 31.05.2017 року ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 року скасовано, застосовано екстрадиційний арешт до заявника, з утриманням його в Чернігівському слідчому ізоляторі, до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу і здійснення фактичної передачі компетентним органам Республіки Узбекистан, однак на строк не більше дванадцяти місяців, починаючи з моменту затримання 23.05.2017 року.

В наступному строк дії екстрадиційного арешту продовжувався ухвалами Новозаводського районного суду м. Чернігова.

25.04.2017 року заявник особисто звернувся до співробітників УДМС України в Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і того ж дня заява була прийнята до розгляду. В обґрунтування заяви зазначено про переслідування в країні громадянської належності по релігійних та політичних мотивах.

На підставі висновку від 18.05.2017 року управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийнято наказ №48 від 18.05.2017 року «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Узбекистан біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», згідно якого щодо заявника розпочато відповідну процедуру.

Під час вказаної процедури з заявником неодноразово проводилися співбесіди (протоколи від 12.05.2017 року, 18.07.2017 року, 28.07.2017 року, 01.08.2017 року), робилися запити щодо підтвердження особи заявника, отримання інформації щодо заявника, інформації щодо ситуації у країні походження, тощо. Зокрема, у відповіді від 15.08.2017 року управління СБУ в Одеській області міграційний орган повідомлено про те, що 22.05.2017 року у відношенні заявника від сектора Інтерполу та Європолу ГУ НП в Одеській області отримано копії завірених належним чином документів щодо його розшуку правоохоронними органами Республіки Узбекистан та санкції на його арешт.

На підставі висновку від 18.08.2017 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , яким встановлено відсутність підстав для надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 17.11.2017р. №444-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про яке заявнику скеровано повідомлення від 15.12.2017р. №32.

Позивач оскаржив в судовому порядку відповідну відмову і рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018 року по справі №826/17937/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 року, в задоволенні його позовних вимог відмовлено. При вирішенні спору суд виходив з того, що побоювання позивача зводяться до того, що до нього буде застосовано занадто жорстке законодавства країни походження та фактичних практик жорстокого поводження в місцях позбавлення волі. Однак, вказані підстави стосуються саме питання видачі позивача країні походження з будь-яких підстав (примусове повернення, видворення, екстрадиція), а не підстав для отримання певного статусу в Україні. Питання наявності чи відсутності підстав для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та наявність чи відсутність підстав для видворення (видачі) особи до країни походження є різними по суті питаннями, і відмова у наданні певного статусу на території України не означає можливість видачі особи.

Судами, також, враховано, що позивач прибув на територію України у січні 2016 року під час перебування під тимчасовим захистом в Російській Федерації (до 27.04.2016 ); після потрапляння на територію України позивач не звернувся без зволікання з заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що суперечить його посиланням на побоювання бути виданим до країни походження з території Російської Федерації. На підставі викладеного, суди не знайшли підстав вважати, що позивач переслідувався чи буде переслідуватись в Республіці Узбекистан за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

27.11.2018 року ОСОБА_1 знову звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту.

В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначив, що він не може повернутися до Узбекистану, оскільки влада Узбекистану за релігійними мотивами звинувачує його в екстремізмі та, у разі повернення, позивача буде піддано тортурам. Наразі позивач перебуває у розшуку в Узбекистані та в міжнародному розшуку.

Наказом заступника начальника ГУ ДМС в Одеській області від 27.11.2018 № 227 ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Оскаржуючи вказаний наказ до суду першої інстанції, позивач зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Узбекистану . У випадку повернення життю та свободі позивача буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод". Зокрема, в Узбекистані позивачу загрожує переслідування по політично вмотивованим звинуваченням релігійного характеру, та жорстоке, і таке, що принижує гідність, поводження.

Тобто, позивачем наведено ті ж самі аргументи для надання йому міжнародного захисту, які були покладені ним в основу його першого звернення від 25.04.2017 року.

Суд першої інстанції за наслідком розгляду справи визнав зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Тобто, при вирішенні питання про застосування ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі наявності відмови особі у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, встановленню, серед іншого, підлягає факт зміни умов, якими відповідна особа обґрунтовує наявність підстав для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила, що умови повторного звернення Холмуродова Абдухафіза Азізовича є ідентичними умовам, заявленим ним під час первісного звернення.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача підтвердила, що звернення від 27.11.2018 року обумовлено тими самими обставинами, що і звернення від 25.04.2017 року. Будь-яких змін в цьому аспекті після першого звернення заявника не відбулось.

Враховуючи вказане та встановлену судовими рішеннями у справі №826/17937/17 відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів доходить висновку про правомірність та обґрунтованість наказу №227 від 27.11.2018 про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують; підстав для задоволення скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька