Справа № 520/2973/19
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

15 травня 2019 р. № 520/2973/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Зоркіної Ю.В.

при секретарі судового засідання Пройдак С.М.

у присутності позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

перекладача Тутової О.П.

представника відповідача Калиновського С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , до Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії ,-

встановив

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до та просить суд: 1.) скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 18.03.2019 року № 95; 2.) зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , 19.11.1977 року громадянин Федеративної Республіки Нігерії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що має побоювання щодо переслідувань, яких може зазнати у Нігерії з боку урядової армії та правоохоронних сил через те, що він походить з штату ОСОБА_3 . У Нігерії для нього існує постійна загроза життю, безпеці та свободі через загрозу застосування тортур, принижуючого гідність поводження, внутрішній збройний конфлікт та систематичні порушення прав людини. Позивач вважає наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 18.03.2019 року № 95 незаконним, необґрунтованим та таким, що було прийнято без належного вивчення матеріалів його справи.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що оскаржуваний наказ винесено в межах діючого законодавства України, прийнятий на підставі повного та всебічного вивчення обставин, викладених заявником у заяві, та наявних у матеріалах справи.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Позивач звернувся до відповідача з заявою про надання статусу біженця.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, за віросповіданням - християнин-католік, за національністю Нігірієць, ігбо.

За результатами розгляду заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем складено висновок № 2019 КН 0027 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі зазначеного висновку Головним управління Державної міграційної служби України в Харківській області відносно позивача видано наказ № 95 від 18.03.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заява є очевидно необґрунтованою через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (а.с.59-69)

Повідомленням від 18.03.2019 року № 27 позивача проінформовано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 18).

Позивач не погодившись з вказаним наказом, вважає його протиправним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, внаслідок чого звернувся до суду.

Перевіряючи оскаржувані рішення відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Судовим розглядом встановлено, що 22.08.2011 року позивач вперше перетнув кордон України літаком та прибув до м. Київ, звідки потягом потрапив м. Львів.

З протоколу співбесіди позивача від 05.03.2019 року вбачається, що він приїхав до України з метою навчання та вступив до Львівського університету, де провчився до 2014 року. Проте, пояснити до якого саме університету міста Львів він вступив не зміг. Під час співбесіди позивач повідомив, що в університеті він не навчався, а працював на будівництвах міста Львів та в травні 2014 року поїхав працювати до міста Суми, в червні 2014 року позивач приїхав до міста Харків.

Отже, позивач покидав територію країни походження добровільно, свідомо обираючи країну вибуття та маючи дозвіл на виїзд. Метою виїзду з країну не були переслідування чи утиски за однією з конвенційних ознак, а здобуття освіти за кордоном.

Крім того долученими до матеріалів справи документами підтверджено, що з 2009 року по 2011 рік безперешкодно близько двох років проживав в Арабській Республіці Єгипет у місті Каїр, що особисто підтверджено позивачем під час співбесіди від 05.03.2019 року та в судовому засіданні (а.с. 50-56), проте за захистом у зазначеній країні він не звертався.

Із дослідженої в судовому засіданні особової справи позивача та поясненнях наданих в судовому засіданні встановлено, що позивач вважає, що на даний момент існує загроза його життю та безпеці в країні його походження, оскільки, йому загрожує небезпека, яку представляють представники Біафра та терористична організація Боко Харам, а отже, він не може повернутися до країни походження та вимушений рятуватися від можливих переслідувань з боку організації "Біафра" яка, зі слів позивача, може змусити його приєднатися до них, та загрози з боку терористичної організації Боко Харам.

Однак, судовим розглядом встановлено, що відносно позивача не виявлено участі у політичному житті країни, фактів участі або членства в політичних партіях або громадських організаціях, які є опозиційними щодо влади країни. Також не виявлено фактів утисків позивача або членів його родини за ознаками расової, релігійної, політичної приналежності, віросповідання чи поглядів.

Суд також звертає увагу на значну тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що, на думку суду, свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Із долучених до матеріалів справи протоколу співбесіди встановлено, що родичі позивача, знаходяться на даний час у країні походження, сестра позивача до загибелі мала власний бізнес та надавала позивачеві матеріальну підтримку, брат позивача працює офіцером поліції, що свідчить про відсутність утисків стосовно них.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позивач, на виконання позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказів у біженців 1998 року, не надав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є підтвердженими, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за будь-яким конвенційним критерієм.

Відповідно до ст.ст. 7,9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.2ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене вище, суд вважає адміністративний позов таким, що не підлягає задоволенню.

Судові витрати розподіляються в порядку, визначеному ст.139 КАС України

Керуючись ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов залишити без задоволення

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

У повному обсязі рішення виготовлено 27.05.2019 року.

Суддя Зоркіна Ю.В.