Справа № 260/19/19
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3160/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Онишкевича Т.В.

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року, ухвалене суддею Скраль Т.В., 12:13:10 год., м. Ужгород, дата складання повного тексту рішення 22 лютого 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

02.01.2019 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області, в якому просить визнати неправомірними дії відповідача щодо невиплати пенсії за минулий час, а саме за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року та зобов`язати відповідача виплатити пенсію за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року позов задоволено повністю. Визнано неправомірними дії Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року. Зобов`язано Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач тривалий час не отримувала призначену пенсію; про винесення щодо неї будь-яких рішень або розпоряджень про припинення виплати пенсії не повідомлялася, та відповідачем такі обставини під час розгляду справи в суді не спростовані, отже мало місце триваюче порушення прав позивача, яке було відновлено відповідачем тільки з 01 листопада 2018 року. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача стосуються пенсії, яка є джерелом для її існування, отже є соціальною гарантією визначеною Конституцією України, а саме статтею 46, а нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, що визначено частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд першої інстанції зазначає, що пенсія позивачу була припинена (виплачувалася до 31 жовтня 2017 року), відповідно до розпорядження управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 25 жовтня 2017 року, на виконання постанови КМУ від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 63 від 17 жовтня 2017 року. Однак, приписами статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено таких підстав для припинення виплати пенсії.

Таким чином, припинення виплати пенсії позивачу з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його прийнятим з порушенням норм матеріального права, Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області оскаржило його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року та прийняти нове рішенням, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач звернулася до суду з позовною заявою у даній справі 27.12.2018, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду встановленого статтею 122 КАС України.

Крім того, апелянт вказує на те, що відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016р. №365, Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області повідомляло позивача листом № 02/В-230 від 19 листопада 2018 року, про те, що з 24 вересня 2018 року поновлено пенсії, за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року суму боргу обліковано. А отже твердження, що сума боргу виникла з вини Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області є безпідставним та необґрунтованим.

Учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч.2 ст.313 КАС України.

На підставі ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є пенсіонером, отримує пенсію за віком, що підтверджується посвідченням серії № НОМЕР_1 та з 24 вересня 2014 року перебуває на обліку в Ужгородському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської область, як отримувач пенсії щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідно до Закону України«Про судоустрій і статус суддів».

У 2014 році позивач була внутрішньо переміщеною особою, яка перемістилася з м. Перевальськ Луганської області (територія тимчасово/окупованої території проведення антитерористичної операції), до м. СєвєродонецькЛуганської області, що підтверджується довідкою від 13 грудня 2014 року № 22872.

17 жовтня 2017 року, відповідно до витягу з протоколу № 63 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було вирішено не призначати соціальні виплати 147 переміщеним особам.

25 жовтня 2017 року розпорядженням управління Пенсійного фонду України у м.Сєвєродонецьку Луганської області позивачу припинено виплату пенсії з 01 листопада 2017 року на виконання постанови КМУ від 8 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та на підставі засідання Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 63 від 17 жовтня 2017 року. Пенсію виплачено по 31 жовтня 2017 року.

26 жовтня 2017 року управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради (лист № 8890/04) повідомлено начальника управління Пенсійного фонду в м. Сєвєродонецьку Луганської області, що відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» було прийнято рішення щодо скасування довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, в тому числі ОСОБА_1 .

20 вересня 2018 року ОСОБА_1 взята на облік внутрішньо переміщеної особи, яка перемістилася з м. Перевальськ Луганської області до м. Ужгород Закарпатської області, що підтверджується довідкою № , виданою Департаментом праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради (а.с. 84).

24 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про зміну місця проживання. Згідно заяви та рішення засідання міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол № 24 від 05 жовтня 2018 року, позивачу було поновлено та виплачується пенсія з 01 листопада 2018 року. За період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року суму боргу обліковано.

05 жовтня 2018 року рішенням міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол № 24 від 05 жовтня 2018 року) було рекомендовано призначити (поновити) пенсію ОСОБА_1 .

24 жовтня 2018 року до Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області надійшла пенсійна справа ОСОБА_1 № 197134 від відділу пенсійного забезпечення управління Пенсійного фонду України в місті Сєверодонецьк Луганської області, про що свідчить супровідний лист начальнику Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області за № 9888/02 від 28 вересня 2018 року.

30 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області із заявою щодо виплати пенсії за минулий період.

Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області листом № 02/В-237, 02/В-238 від 14 грудня 2018 року повідомило позивача про те, що про причини припинення виплати пенсії, просять звертатись до управління Пенсійного фонду України в м. Сєверодонецьк Луганської області, оскільки станом на 01 жовтня 2017 року вона перебувала на обліку у даному управлінні. Також, відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08 червня 2016 року № 365, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Таким чином, суми пенсійних виплат за період з 01.11.2017 року по 31.10.2018 року в розмірі 205 025,08 грн. обліковані в управлінні Пенсійного фонду України та будуть виплачені на умовах окремого порядку визначеного КМУ.

20 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою щодо припинення виплати пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області листом № 863/В-11, 2/В-1 від 15 січня 2019 року надало позивачу відповідь, в якій повідомило про те, що виплата пенсії була призупинена з 01 листопада 2017 року у зв`язку із скасуванням довідки внутрішнього переміщення особи на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішнього переміщеним особам від 17 жовтня 2017 року № 63.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII(далі - Закон № 1706-VII), відповідно до статті 7 якого для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії .

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Підзаконні нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першоїстатті 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Аналогічним чином підлягає застосуванню положення статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV), яке передбачає припинення страхової виплати у інший випадках передбачених законодавством.

Закріплене у Конституції України поняття «закон України» не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, підставою припинення виплати пенсії та соціальної виплати позивачу стала перевірка місця фактичного проживання.

Водночас ні Закон № 1058-IV, ні Закон № 1105-XIV не передбачають такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії/страхової виплати.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першоїстатті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантуєтьсястаттею 33 Конституції Україникожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає безпідставним покликання апелянта у спірних правовідносинах на постанову Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Відповідно до пункту 1 частини першоїстатті 10 Закону № 1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 Закону № 1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте наведені положення Закону № 1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій чи страхових виплат.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першоїстатті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому згідно з преамбулоюЗакону № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина першастатті 2 Закону № 1706-VII).

Отже, ураховуючи наведені положенняЗакону № 1706-VII, суд апеляційної інстанції вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України.

Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 243/4547/17, від 07 лютого 2019 року у справі № 408/2686/17-а, від 12 лютого 2019 року у справі № 243/5451/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 243/3113/17 та від 21 лютого 2019 року у справі № 243/6746/17.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач тривалий час не отримувала призначену пенсію; про винесення щодо неї будь-яких рішень або розпоряджень про припинення виплати пенсії не повідомлялася, та відповідачем такі обставини під час розгляду справи в суді не спростовані, отже мало місце триваюче порушення прав позивача, яке було відновлено відповідачем тільки з 01 листопада 2018 року. Таким чином, позовні вимоги позивача стосуються пенсії, яка є джерелом для її існування, отже є соціальною гарантією визначеною Конституцією України, а саме статтею 46, а нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, що визначено частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Апелянтом не було надано доказів на підтвердження вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у пунктах 16, 17 рішення від 24 листопада 2016 року у справі «ТОВ «Полімерконтейнер» проти України» (Заява №23620/05) наголосив, що першою і найбільш важливою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання з боку органів державної влади у мирне володіння майном має бути законним (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» [ВП], №31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II). Умова законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «"Хентріх проти Франції», від 22 вересня 1994 року, п. 42, серія A №296-A, та «Кушоглу проти Болгарії», №48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року у справі №260/19/19 за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. Б. Хобор
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 29.05.2019.