Справа № 120/4091/18-а
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4091/18-а Головуючий у 1-й інстанції: Крапівницька Н. Л.

Суддя-доповідач: Мацький Є.М.

28 травня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мацького Є.М.

суддів: Охрімчук І.Г. Капустинського М.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Шпикуляк Ю.В.,

представника апелянта: адвоката Сахацького А.М.

представника відповідача: Скляра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року (рішення прийнято у м. Вінниці, дату складання повного тексту рішення та час його прийняття не зазначено) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання повторно здійснити перевірку по зверненню,

В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. У листопаді 2018 року в Вінницький окружний адміністративний суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд скасувати рішення відповідача від 06.08.18 року № 213-18 та зобов`язати повторно здійснити перевірку за його зверненням і, за її результатами, визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

2. У обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що йому безпідставно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення №213-18 від 06.08.2018.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

3. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.02.2019 у задоволенні позову відмовлено.

4. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інші докази, що відповідали б вимогам абзацу 1. 13 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту . А тому, суд прийшов до висновку, що позивач являється економічним мігрантом та зловживає процедурою отримання статусу біженця.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

5. Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним, у зв`язку з чим, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, зокрема, про скасування рішення ДМС України від 16.07.2018 № 213-18.

6. Апелянт зазначив, що суд необґрунтовано визнав, наведені ним факти переслідувань, непереконливими, оскільки на сьогоднішній день із всіх його знайомих, з якими разом проводили політичну боротьбу в своїй країні, залишилися в живих і на свободі лише ті, які в свій час покинули ОСОБА_2 , жодних відомостей про те, що трапилось з тими, хто не емігрував немає, тому є всі підстави вважати, що їх або ліквідовано, або ж знемагають у нелюдських умовах в місцевих тюрмах.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

7. Судом першої інстанції встановлено, що 19.02.2018 позивач звернувся до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві позивач зазначив, що причиною, за якою позивач не може повернутися у Марокко, є переслідування його представниками берберського руху «Хірак Ріф». Його переслідування ґрунтувалось на тому, що він був учасником відповідного руху з 2005 по 2012 рік, а після висування учасниками руху політичних вимог позивач відмовився від участі у даному русі, після чого, до нього почали надходити погрози убити його, якщо він не буде брати участь у русі «Хірак Ріф».

8. Рішенням Державної міграційної служби України від 16.07.2018 № 213-18 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 93).

9. 06 серпня 2018 року Управління ДМС у Вінницькій області листом від 06.08.2018 надіслало на адресу позивача Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.08.2018 № 14 (а.с. 6, 94).

10. Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з позовом про скасування рішення Державної міграційної служби України від 06.08.2018 № 213-18.

ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН

11. Позивач і представник позивача у судовому засіданні у суді першої інстанції позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов у повному обсязі. У обґрунтування власної позиції представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №232-18 від 16.07.2018. З урахуванням вказаних обставин, вважає, що відповідачем порушеного його права. Просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України, зобов`язавши повторно розглянути заяву з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження рішення, що передбачено ч.7 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та особистого вручення цього рішення, а не тільки повідомлення.

12. Відповідач зазначив, що позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказах, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам абзацу 1.13 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту . Також вказав, що позивач являється економічним мігрантом та зловживає процедурою отримання статусу біженця.

ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

13. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

14. Згідно з п.1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

15. Відповідно до п.4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

16. Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

17. Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

18. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

19. Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

20. Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

21. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

22. Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

23. Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

24. Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

25. Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

V. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

26. Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

27. Між тим, "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

28.Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

29. Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

30. Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

31. Судом апеляційної інстанції встановлено, що 19.02.2018 позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління державної міграційної служби України у Вінницькій області. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив, що причиною за якою він не може повернутися у Марокко є переслідування його представниками берберського руху «Хірак Ріф». Його переслідування ґрунтувалось на тому, що він був учасником відповідного руху з 2005 по 2012 рік, а після висування учасниками руху політичних вимог позивач відмовився від участі у даному русі, після чого, до нього почали надходити погрози убити його, якщо він не буде брати участь у русі «Хірак Ріф».

32. У ході співбесід позивача з відповідачем стало відомо, що позивач незаконним шляхом, перетнувши державний кордон України, прибув у квітні 2012 року із Російської Федерації.

33. З часу прибуття до України, з квітня 2012 року по день звернення із заявою до управління ДМС України у Вінницькій області 19.02.2018, позивач перебував на території України з порушенням міграційного законодавства, без будь-яких документів, які б давали йому законне право перебувати на території України.

34. Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про порушення позивачем статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в якій зазначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

35. За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

36. Так, ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

37. Матеріали справи свідчать, що основною причиною виїзду позивача із Марокко стало переслідування представників руху «Хірак Ріф», членом якої нібито був сам позивач.

38. Згідно з Висновком відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.06.2018 у справі № 2018VN0008 інформація у країні походження підтверджує, що в північній місцевості Ріф (провінція Аль-Хосейма) дійсно діє протесаний рух «Хірак Ріф», однак відповідний рух зародився в місцевості Ріф у жовтні 2016 року, а позивач виїхав з Марокко у 2012 році, тобто ніяким чином не міг бути учасником цього руху.

39. Також суд першої інстанції правильно звернув увагу на розбіжності у свідченнях позивача під час співбесід з відповідачем.

40. Так 02.03.2018 під час співбесіди позивач повідомив, що з 2010 по 2012 рік він був вимушений переховуватись від погроз. Водночас, під час співбесіди 31.05.2018 свідчив, що з 1995 року по 2011 рік працював продавцем у магазині та на базарі і припинив торгівлю з причини того, що торгівля не приносила прибутку, натомість про будь - які переслідування чи переховування не повідомив.

41. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що позивач жодним чином не довів суду його переслідування та погрози з боку осіб руху «Хірак Ріф», а надана інформація ним протирічива і є надуманою, оскільки ОСОБА_1 використав загальновідому інформацію по країні Марокко для своєї легалізації на території України.

42. Доказів зворотного позивач не надав і в матеріалах справи такі відсутні.

43. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач являється економічним мігрантом та зловживає процедурою отримання статусу біженця, оскільки останній не надав достатньої аргументації своїм побоюванням повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інші докази, що відповідали б вимогам абзацу 1. 13 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту .

44. Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС факти про країну походження позивача, Апеляційний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що не встановлено фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

45. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту № 213-18, на підставі якого видано Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.08.2018 № 14, прийнято з дотриманням вимог передбачених законодавством.

VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

46. Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

47. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

48. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

49. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

50. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

51. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 29 травня 2019 року.

Головуючий Мацький Є.М.

Судді Охрімчук І.Г. Капустинський М.М.