Справа № 826/1398/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1398/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Кузьменко В.А. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила:

- притягнути посадових осіб відповідача, відповідальних за незабезпечення організації розгляду запиту позивача на інформацію, до адміністративної відповідальності за статтею 212-3 Кодексу про адміністративні правопорушення, зокрема, за порушення статей 5, 14, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації»;

- зобов`язати відповідача надати позивачеві запитувану інформацію.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з цим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 06 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Апарату ВРУ із запитом про надання публічної інформації, у якому просила надати інформацію про прізвища народних депутатів України, які були авторами/співавторами проекту Закону України "Про систему спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції", а також прізвищ народних депутатів України, які були авторами пропозицій та поправок до зазначеного законопроекту.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зазначив, що відповідачем надано відповідь на інформаційний запит позивача від 06 грудня 2017 року, факт отримання якої позивачем не заперечується, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Питання притягнення посадових осіб Апарату ВРУ до адміністративної відповідальності не відноситься до повноважень Окружного адміністративного суду м. Києва.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.

Згідно положень статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм та не заперечується відповідачем, запитувана позивачем інформація є публічною інформацією в розумінні положень Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядником якої є Апарат Верховної Ради України.

Пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Частиною першою статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно картки реєстрації запиту на інформацію, запит ОСОБА_1 від 06 грудня 2017 року зареєстровано 07 грудня 2017 року за №280831.

Відповідач зазначає, що відповідь на вказаний запит надіслано на електронну адресу позивача 08 грудня 2017 року, однак надати підтвердження направлення електронного листа не виявляється за можливе, оскільки проводиться періодичне очищення даних офіційної електронної пошти Комітету.

На підтвердження факту надання відповіді на інформаційний запит позивача, відповідачем надано в матеріали справи копію листа від 08 грудня 2017 року №04-19/13-23, адресованого ОСОБА_1 та картку реєстрації вихідної кореспонденції запиту на інформацію.

Також колегія суддів звертає увагу, що під час провадження справи в суді першої інстанції, відповідачем також було направлено відповідь на їх запит від 06 грудня 2017 року.

14 березня 2018 року позивачем було подано до суду першої інстанції відповідь на відзив на позовну заяву в порядку статті 163 КАС України, у якому зазначає, що після відкриття провадження у даній справі відповідачем надано відповідь на його запит, а також просить врахувати під час прийняття рішення внесені позивачем зміни до позовних вимог, зокрема щодо відмови позивача від вимоги отримати відповідь на запит на інформацію, у зв`язку з її виконанням відповідачем під час підготовки відзиву на позовну заяву.

Тобто вимога ОСОБА_1 зобов`язати відповідача надати позивачеві запитувану інформацію була виконана самостійно відповідачем під час провадження справи в суді першої інстанції.

При цьому, зміст відповіді, достовірність, своєчасність та повнота наданої інформації, позивачем не оскаржується.

Щодо притягнення посадових осіб відповідача, відповідальних за незабезпечення організації розгляду запиту позивача на інформацію, до адміністративної відповідальності за статтею 2123 Кодексу про адміністративні правопорушення, зокрема за порушення статей 5, 14, 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною другою статті 2123 Кодексу про адміністративні правопорушення встановлено, що порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 221 Кодексу про адміністративні правопорушення зокрема встановлено, що судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 2123 Кодексу про адміністративні правопорушення.

Згідно частини першої статті 254 Кодексу про адміністративні правопорушення про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

У свою чергу, пунктом 81 частини першої статті 255 Кодексу про адміністративні правопорушення передбачено, що у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені особи секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або представники Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (статті 18839, 18840, 2123 (крім порушень права на інформацію відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу про адміністративні правопорушення протокол надсилається органу (посадовій особі), уповноваженому розглядати справу про адміністративне правопорушення.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що притягнення до адміністративної відповідальності за порушення, встановлені статтею 2123 Кодексу про адміністративні правопорушення передбачає складання уповноваженою особою секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини протоколу про правопорушення та його направлення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду, уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення.

Наведене свідчить про те, що питання притягнення посадових осіб Апарату ВРУ до адміністративної відповідальності не відноситься до повноважень Окружного адміністративного суду м. Києва, що і було вірно зазначено вказаним судом в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 27.05.2019.