Справа № 420/764/19
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/764/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65007, м. Одеса, вул. Прохорівська, 3/5, ) про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якому позивач просив:

визнати протиправними дії Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (місцезнаходження вул. Прохорівська, 3/5, м. Одеса, 65007; ) щодо припинення з 01.05.2018 року виплати призначеної ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) пенсії за віком;

визнати протиправною бездіяльність Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (місцезнаходження вул. Прохорівська, 3/5, м. Одеса, 65007; ) щодо невиплати з 01.05.2018 року до теперішнього часу призначеної ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) пенсії за віком;

зобов`язати Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (місцезнаходження вул. Прохорівська, 3/5, м. Одеса, 65007; ) відновити виплату ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) призначеної пенсії за віком, із дня припинення її виплати, тобто з 01.05.2018 року, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в АТ Ощадбанк;

зобов`язати Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (місцезнаходження вул. Прохорівська, 3/5, м. Одеса, 65007; ) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) заборгованості у зв`язку з невиплатою призначеної пенсії, що виникла з 01.05.2018 року шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в АТ Ощадбанк;

зобов`язати Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (місцезнаходження вул. Прохорівська, 3/5, м. Одеса, 65007; ) здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що до початку збройного конфлікту на території Луганської області, він перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області за місцем свого постійного проживання та реєстрації. З початком бойових дій та антитерористичної операції в м. Алчевську Луганської області, припиненням роботи органів у наведеному населеному пункті та бюджетного фінансування позивач покинув своє постійне місце проживання й переїхав до підконтрольної Уряду України території, а у подальшому, в березні 2017 року, став на облік як внутрішньо переміщена особа. Позивач зазначає, що у березні 2017 року він взятий на облік пенсіонерів Малиновським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі та до 01.05.2018 року отримував призначену мені пенсію за віком.

З 01.05.2018 року на підставах, не передбачених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та іншими Законами, відповідач призупинив виплату позивачу, як внутрішньо переміщеній особі, призначеної пенсії, без повідомлення причин таких своїх дій.

На теперішній час, виплата призначеної пенсії не здійснюється у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 06.03.2019 року позивача було звільнено від сплати судового збору та відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

03.05.2019 року від відповідача надійшов відзив в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову відповідач зазначив, що позивач знаходиться на обліку в об`єднаному управлінні та отримував пенсію за віком як внутрішньо переміщена особа. У зв`язку з тим, що Позивач значився в списках внутрішньо-перемішених осіб, щодо перетину кордону, які надані департаментом інформаційних технологій та електронних реєстрів Пенсійного фонду України, які надійшли до об`єднаного управління 08.05.2018 року, з 01.05.2018 року по особовому рахунку Позивача виплату пенсії припинено. Для отримання інформації щодо здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо-перемішеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування об`єднаним управлінням направлено запит до управління соціального захисту населення в Малиновському районі листом № 10835/02 від 23.05.2018 року. 19.07.2018 року до об`єднаного управління надійшла відповідь прийнятого рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-перемішеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування з відміткою припинити виплату пенсії (№ 14 від 19.07.2018 року).

В судове засідання, призначене на 15.05.2019 року, представник Позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно. Від представника Позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання, призначене на 15.05.2019 року, Відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно. Від представника Відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття в судове засідання Відповідача, клопотання представника Позивача та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Відповідно до ч. 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, не здійснювалося.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що позивач знаходиться на обліку в Малиновському об`єднаному управлінні пенсійного фонду України в м. Одесі. та отримував пенсію за віком як внутрішньо переміщена особа.

З 01.05.2018 року Позивачу припинено виплату пенсії.

З листа відповідача №145/Ж-1 від 05.04.2019 року, направленого у відповідь на запит позивача, вбачається що у зв`язку з тим, що Позивач значився в списках внутрішньо-перемішених осіб, щодо перетину кордону, які надані департаментом інформаційних технологій та електронних реєстрів Пенсійного фонду України, які надійшли до об`єднаного управління 08.05.2018 року, з 01.05.2018 року по особовому рахунку Позивача виплату пенсії припинено. Для отримання інформації щодо здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо-перемішеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування об`єднаним управлінням направлено запит до управління соціального захисту населення в Малиновському районі листом № 10835/02 від 23.05.2018 року. 19.07.2018 року до об`єднаного управління надійшла відповідь прийнятого рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-перемішеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування з відміткою припинити виплату пенсії (№ 14 від 19.07.2018 року).

Не погоджуючись з зазначеним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (надалі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до положень ч.3 ст.4 Закону №1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст.7 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно із п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

Згідно п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ №509 від 01.10.2014 року (далі - Порядок №509) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20.06.2016, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону.

Відповідно до положень ст.12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення. У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання. Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є: дані, отримані з відповідних державних реєстрів; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об`єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що довідка про взяття позивача на облік внутрішньо переміщеної особи № від 22.03.2017 року є чинною.

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи позивача. Жодних доказів на підтвердження такого скасування відповідачем також не надано.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності рішення та підстав для припинення виплати пенсії позивачу. Тобто, на момент призупинення виплати позивачу пенсії у відповідача були відсутні правові підстави для припинення виплати йому пенсії.

Суд зазначає, що, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 року №826/12123/16 (яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 року) положення пунктів 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 та абзац 10 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 05 листопада 2014 року №637 визнано нечинними, оскільки останні не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.

Згідно висновків Верховного Суду у постанові від 20.12.2018 року у справі №826/12123/16, суд звертає увагу, що законодавством взагалі не передбачені перевірки інформації про постійне або тимчасове місце проживання пенсіонерів, крім тих, які перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб, шляхом здійснення виходу працівників державних органів за відповідною адресою. Запровадження таких перевірок стосовно пенсіонерів внутрішньо переміщених осіб має ознак дискримінації.

Відповідно до ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; (положення п.2 ч.1 ст.49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009)

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Варто зазначити, що вищезазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що пенсійним органом рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалося проте самим відповідачем визнано наявність заборгованості з виплати пенсії за період з 01.05.2018 року.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах пріоритет надається положенням ст. 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, та в жодному разі не підзаконному нормативно-правовому акту, а саме Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365, на який посилається відповідач, оскільки Закон України має вищу юридичну силу.

При цьому, суд звертає увагу, що Малиновським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі рішення про припинення позивачу виплати пенсії не виносилось. В свою чергу, Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до ст.49 цього Закону, проте, відповідачем жоден з таких випадків не застосований та не доведений.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки позивачу було призупинено виплату пенсії з 01.05.2018 року. При цьому, відповідачем не прийнято відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. Припинення виплати пенсії на підставі того, що позивач значився в списках внутрішньо-перемішених осіб, щодо перетину кордону, які надані департаментом інформаційних технологій та електронних реєстрів Пенсійного фонду України не є таким рішенням у розумінні ч.1 ст.49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом в рішенні від 03.05.2018 року у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі №805/402/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Необхідно звернути увагу на те, що у рішенні Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст.1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Також, у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу.

У цьому рішенні Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі Брумареску проти Румунії зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у рішенні від 13.12.2001 у справі Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п.109).

Також, Суд у своїй прецедентній практиці характеризує якість закону як правове положення, що може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи (справа Ґавенда проти Польщі від 14.03.2002).

Чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Додатково суд зазначає, що відповідачем до суду не надано доказів на підтвердження нарахування та виплати позивачеві пенсії за період з 01.05.2018 року по теперішній час.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що невиплата позивачу пенсії за період з 01.05.2018 року по теперішній час вчинена за відсутності підстав, передбачених Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, тому з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо припинення з 01.05.2018 року виплати призначеної ОСОБА_1 пенсії, зобов`язання Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі відновити виплату ОСОБА_1 призначеної пенсії за віком, із дня припинення її виплати, з 01.05.2018 року, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ Ощадбанк, зобов`язання Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заборгованості, що виникла з 01.05.2018 року у зв`язку з невиплатою призначеної пенсії, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ Ощадбанк належать до задоволення.

Згідно із частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у звязку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

З огляду на зазначене вимога позивача про зобов`язання Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати також належить до задоволення.

Стосовно вимоги про визнання протиправною бездіяльності Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо невиплати з 01.05.2018 року до теперішнього часу призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком суд зазначає, що дана вимога не належать до задоволення з огляду на те, що суд вже дійшов висновку, що дії Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо припинення з 01.05.2018 року виплати призначеної ОСОБА_1 пенсії є протиправними.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.

В позовній заяві Позивач просить встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі та зобов`язати Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною 1 ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто положеннями вказаної норм закріплено право саме суду встановлювати контроль за виконанням судового рішення і вирішувати у яких випадках належить подавати відповідний звіт. Більше того, такі вимоги не є способом захисту порушеного права та не належать до позовних вимог, які може містити позовна заява у силу ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач в позовній заяві не навів жодного обґрунтування про необхідність встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, у зв`язку з чим, проаналізувавши обставини справи, суд не вбачає достатніх підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у вказаній адміністративній справі.

Також Позивач в позовній заяві просив допустити негайне виконання рішення суду у межах суми стягнення за 1 місяць.

Пунктом 1 частини 1 ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77, 90, 139, 229, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65007, м. Одеса, вул. Прохорівська, 3/5, ) про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо припинення з 01.05.2018 року виплати призначеної ОСОБА_1 пенсії.

Зобов`язати Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі відновити виплату ОСОБА_1 призначеної пенсії за віком, із дня припинення її виплати, з 01.05.2018 року, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ Ощадбанк.

Зобов`язати Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заборгованості, що виникла з 01.05.2018 року у зв`язку з невиплатою призначеної пенсії, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ Ощадбанк;

Зобов`язати Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати.

Допустити негайне виконання рішення в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук.

.