Справа № 640/3687/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 травня 2019 року № 640/3687/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Микуличинської сільської ради визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Микуличинської сільської ради (далі - відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №165-23/2018 від 08 листопада 2018 року про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га на території с. Микуличин, м. Яремче Івано - Франківської області;

- зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства розміром 2,0 га у с. Микуличин.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він звернувся до відповідача із заявою - клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства розміром 2.0 га на території с. Микуличин. До заяви, як того вимагає законодавство, позивачем було додано графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Проте, відповідач за результатами розгляду клопотання позивача прийняв протиправне рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою водовідведення земельної ділянки у власність, у зв`язку з тим, що ділянка перебуває у постійному користуванні Карпатського національного природного парку. При цьому, будь - яких підтверджуючих документів, щодо передачі вказаної земельної ділянки Карпатському національному природному парку, відповідачем на його запит надано не було.

Протиправність оскаржуваного рішення, на думку позивача, полягає в тому, що згідно з інформацією з офіційного урядового сайту Публічна кадастрова карта (http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta) вказана земельна ділянка є вільною, жодних правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку у встановленому законодавством України порядку не зареєстровано.

Також позивач зазначив, що поряд із заявленою земельною ділянкою на відстані 80 метрів зі Сходу та Півдня, знаходяться земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які перебувають у приватній власності, з кадастровими номерами, а саме: НОМЕР_1 та НОМЕР_1 , у зв`язку з чим вважає, що дана територія не може бути національним парком.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2019 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали для надання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 КАС України, або заяву про визнання позову.

29 березня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що земельний масив, вказаний позивачем у плані - схемі, не належить до комунальної власності, оскільки перебуває у користуванні Карпатського національного природного парку, а також знаходиться поза межами с. Микуличин, у зв`язку з чим, відповідач не має правових підстав для задоволення заяви - клопотання позивача та надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 2 га.

Відповідно до частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

09 жовтня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій, посилаючись на статті 182, 121, 122 Земельного кодексу України, просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га, розташованої у с. Микуличин Івано - Франківської області.

В поданій заяві зазначено, що до неї додано графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Рішенням (витягом) від 08 листопада 2018 року №165-23/2018 Микуличинська сільська рада Яремчанської міськради Івано - Франківської області відмовила позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка перебуває в постійному користуванні Карпатського національного природного парку, а саме: квартал 18 вид 12.

Незгода позивача із зазначеним рішенням відповідача, зумовила звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовано Земельним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з частиною 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

З оскаржуваного рішення встановлено, що позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2, 0 га, що розташована у с. Микуличин Івано - Франківської області, у зв`язку з перебуванням зазначеної земельної ділянки у постійному користуванні Карпатського національного природного парку.

В матеріалах справи міститься копія Державного акту на право постійного користування землею від 29 грудня 2001 року серія НОМЕР_2 , а також копія Плану зовнішніх меж землекористування, подані відповідачем разом із відзивом на позовну заяву, з яких вбачається, що Яремчанською міською Радою народних депутатів Івано - Франківської області надано Карпатському національному природному парку у постійне користування 5332,19 га землі в межах згідно з планом землекористування на території Микуличинської сільської Ради.

У відповідності до зазначених документів, землі призначені для природно - заповідного використання.

Таким чином, земельна ділянка, на отримання якої претендує позивач, відноситься до земель природно - заповідного фонду, не є вільною та входить до складу земель, що перебувають у постійному користуванні у Карпатського національного природного парку.

Згідно з частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до статей 43, 44 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Частинами 1 та 2 статті 45 Земельного кодексу України передбачено, що землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Статтею 9 Закону України «Про природно - заповідний фонд» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися:

у природоохоронних цілях;

у науково-дослідних цілях;

в оздоровчих та інших рекреаційних цілях;

в освітньо-виховних цілях;

для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Встановлені частиною першою цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.

З огляду на зазначене, використання спірної земельної ділянки у сільськогосподарських цілях суперечить наведеним нормам законодавства.

Вказане вище дає суду підстави дійти висновку, що оскаржуване позивачем рішення прийнято у повній відповідності до приписів статті 118 Земельного кодексу України за наявності підстав, які свідчать про невідповідність місця розташування об`єкта, який бажає отримати заявник, вимогам Законів та прийнятих відповідно до них нормативно - правовим актам.

Водночас, суд не приймає до уваги доводи позивача, що відповідно до офіційного урядового сайту Публічна кадастрова карта (http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta) поряд із заявленою земельною ділянкою зі сходу та півдня знаходяться земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які перебувають у приватній власності, а тому вказана територія не може бути національним парком, оскільки правомірність набуття прав інших осіб на наведені позивачем земельні ділянки, що розташовані поруч, не є предметом розгляду у даній адміністративній справі, а такі земельні ділянки є ділянками, що відмінні за місцем розташування від тієї, на яку претендує позивач.

Зважаючи на те, що суд дійшов до висновку про правомірність рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, відсутні і підстави для задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки така вимога є похідною від попередньої.

Суд також, надаючи оцінку доводам позивача про ненадання йому відповідачем повної інформації на його запит зазначає, що правомірність таких дій відповідача не є предметом розгляду даної справи, а сам факт не є таким, що спростовує доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву.

Також, суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.М. Погрібніченко