Справа № 200/13709/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року справа №200/13709/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Міронової Г.М., секретар судового засідання Верховецька Г.О., за участі представників відповідача Чумак О.А., Білик В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року (повне судове рішення складено 27 березня 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/13709/18-а (суддя в І інстанції Кошкош О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Східного офісу Держаудитслужби в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунального автотранспортного підприємства №052810 про визнання протиправною та скасування вимоги щодо усунення порушень законодавства,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління східного офісу Держаудитслужби в Донецькій області (далі - Держаудитслужба), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунальне автотранспортне підприємство №052810 (далі - КАТП №052810) про визнання протиправними та скасування окремих положень вимоги від 20.03.2018 №04-05-06-15-05/2279 щодо усунення виявлених порушень законодавства в установленому законодавством порядку, а саме: п.2 Вимоги щодо порушення п.3.1 Контракту №11 від 29.12.2012, укладеного з колишнім директором підприємства ОСОБА_1 ., ст.ст. 5, 14, 15 Закону України «Про оплату праці» за період з 01.01.2013 по 31.07.2016, в результаті чого незаконно нараховано та виплачено премію за виконання основних показників господарської діяльності у сумі 82 399,16 грн. та зайво перераховано ЄСВ у сумі 18 084,01 грн., що призвело до збитків на суму 100 483,17 грн.

Позов вмотивовано тим, що на КАТП № 052810 , де раніше позивач працював директором, відповідачем проведено ревізію, за результатом якої складено акт та вимогу. В акті зафіксовано порушення щодо нарахування та виплати премії протягом 2013 - 2016 років директору ОСОБА_1 , що перевищує посадовий оклад, без узгодження з власником підприємства - Краматорською міською радою. Позивач не погоджується з цим та зазначає, що контрактом, укладеним між ним та Краматорською міською радою, не передбачено узгодження премії, що свідчить про правомірне нарахування собі премій у розмірі більше посадового окладу.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт наголошує, що відмовляючи у задоволенні вимог, місцевий суд неповно з`ясував всі обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає, що висновки місцевого суду стосовно того, що вимога відповідача адресована КАТП №052810 та не зобов`язує позивача виконати будь-які дії, стосується виключно висновків акту ревізії, які не породжують правових наслідків чи обов`язків для позивача, а тому не мають ознак рішень (нормативно-правових актів або актів індивідуальної дії), оскарження яких здійснюється за нормами Кодексу адміністративного суду України (далі - КАС України) України, не відповідають висновкам Верховного Суду у справі № 808/494/17.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

В судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Інші особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Заява представника позивача про відкладення розгляду справи ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду, постановленою на місці в судовому засіданні, залишена без задоволення, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому суд апеляційної інстанції не визнавав обов`язковою участь у судовому засіданні будь-кого з учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі контракту від 29.12.2012 № 11 здійснював поточне управління (керівництво) КАТП №052810 з 1 січня 2013 року по 3 січня 2017 року (а.с.35-37).

15 березня 2018 року Держаудитслужбою складено акт планової ревізії фінансово-господарської діяльності КАТП №052810 за період з 01.01.2012 по 31.12.2017 № 05.06-19/002.

Ревізією встановлені порушення законодавства, в т.ч. в порушення п.3.1 Контракту № 11 від 29.12.2012, укладеного з колишнім директором підприємства ОСОБА_1 , ст.ст. 5, 14, 15 Закону України «Про оплату праці» за період з 01.01.2013 по 31.07.2016, в результаті чого незаконно нараховано та виплачено премію за виконання основних показників господарської діяльності у сумі 82 399,16 грн. та зайво перераховано ЄСВ у сумі 18 084,01 грн., що призвело до збитків на суму 100 483,17 грн.

20 березня 2018 року Держаудитслужбою на підставі акту ревізії від 15.03.2018 № 05.06.-19/002, що підписаний без заперечень, складено вимогу «Щодо усунення порушень законодавства» № 04-05-06-15-05/2279, якою відповідач вимагає: (пункт 1) опрацювати матеріали ревізії та усунути виявлені порушення законодавства, у тому числі відшкодувати збитки, завдані зазначеними порушеннями, в установленому законодавством порядку; (пункт 2) пропонує вжити заходи щодо відшкодування матеріальної шкоди (збитків) з винних осіб у вищезазначених порушеннях, шляхом використання права пред`явлення позову (а.с.32-34).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Правові засади діяльності Держаудитслужби визначаються Положенням про Державну аудиторську службу, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року № 43, а також положеннями пункту 7 статті 10 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон № 2939-ХІ), згідно з якими органу державного фінансового контролю надається право пред`являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов`язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Також, слід зазначити, що виходячи із положень статті 19 КАС України, предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Із наведених норм права вбачається, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Проте ці рішення, дія або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм, право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимим, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Слід зазначити, що вимога відповідача адресована КАТП №052810 та не зобов`язує ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії.

При цьому, позовна вимога стосується виключно висновків акту ревізії, які не породжують правових наслідків чи обов`язків для позивача, а тому не мають ознак рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), оскарження яких здійснюється за нормами КАС України.

Висновки аналогічного змісту були наведені у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року по справі № 822/2087/17 (реєстраційний номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 72343753).

Щодо посилань апелянта на те, що законодавство прямо передбачає порядок реалізації окремо взятого завдання чи функції контролюючого органу (зокрема стягнення збитків у судовому порядку - на підставі пункту 10 частини першої статті 10 Закону № 2939, з чим кореспондується зміст абзацу 4 пункту 50 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550) жодним чином не спростовує того, що всі рішення, дії чи бездіяльність органів державного фінансового контролю, прийняті або здійснені при реалізації ними їх владних управлінських функцій, можуть бути окремим предметом судового розгляду при поданні відповідного адміністративного позову, і така позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 808/494/17, колегія суддів зазначає таке.

Так, у справі № 808/494/17 Верховний Суд зазначив, що вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту, що і було зроблено судами першої та апеляційної інстанцій.

Однак, з позовом про визнання незаконними пунктів третього та четвертого вимоги від 14 листопада 2016 року № 04-08-06-14-14/235 «Щодо усунення порушень законодавства», прийнятої відповідачем на підставі акта ревізії Міського комунального підприємства «Основаніє» від 04 жовтня 2016 року № 06-21/11 у зазначеній справі звернулось безпосередньо підприємство, діяльність якого перевірялась та, на яке розповсюджувалась вимога контролюючого органу.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, погоджує висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що місцевим судом правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у справі № 200/13709/18-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 21 травня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Г. М. Міронова