Справа № 120/610/19-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 травня 2019 р. Справа № 120/610/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Драло В.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: Бубели Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Державної казначейської служби України

про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКС України, Казначейство, відповідач). Відповідно до змісту позовних вимог позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність ДКС України щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з січня 2015 року по вересень 2018 року; зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату такої грошової компенсації.

Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю ДКС України щодо непроведення нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з січня 2015 року по вересень 2018 року, оскільки у відповідача наявні всі необхідні документи для позитивного вирішення даного питання, а позивач, в свою чергу, позбавлений можливості надати останньому відповідні документи. Також позивач звертає увагу суду на те, що відсутність можливості надати відповідні документи з його (позивача) сторони (за наявності обґрунтованих підстав) не може ставитися йому у вину та тягти за собою наслідки у вигляді позбавлення законного права на отримання грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за весь час перебування на займаній посаді з моменту надання відпустки без збереження заробітної плати в січні 2015 року до моменту звільнення у вересні 2018 року.

Ухвалою про відкриття провадження у справі від 25 лютого 2019 року встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

18 березня 2019 року на адресу суду від ДКС України надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 14722), відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю у зв`язку з їх безпідставністю. Свою позицію мотивує тим, що Казначейство не є роботодавцем (у розумінні Кодексу законів про працю України) керівників територіальних органів Казначейства, а виступає виключно суб`єктом призначення для останніх. Просить суд зважити, що позивач не надав жодного доказу відсутності фінансування його роботодавця - Управління Казначейства у Петровському районі міста Донецька Донецької області (далі також - управління Казначейства) або даних про звернення до вищестоящого Головного управління Державної казначейської служби у Донецькій області (далі також - Головне управління Казначейства) чи безпосередньо до Казначейства щодо виділення додаткових асигнувань, зокрема на оплату праці чи інші потреби. Вважає, що оскільки позивач не перебував і не перебуває у трудових правовідносинах з ДКС України, то виплата неотриманої ним компенсації за рахунок окремого державного органу, з яким суб`єкт не перебував у трудових відносинах, є неможливою відповідно до законодавства. Зазначає, що за даними Головного управління Казначейства, інформація про використання відпусток ОСОБА_1 за 2013-2018 роки до Головного управління не надавалась, крім того заяви про надання відпусток ОСОБА_1 з керівництвом Головного управління Казначейства не погоджувались.

Крім того, відповідач зазначає, що оскільки відповідно до Кодексу законів про працю України день звільнення за власним бажанням є останнім робочим днем позивача, то ОСОБА_1 як керівник Управління Казначейства (юридичної особи публічного права) за місцем зберігання трудової книжки зобов`язаний самостійно (одноособово), на підставі виданого управлінням Казначейства наказу, внести записи про звільнення до трудової книжки відповідно до п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та провести остаточний розрахунок. Між тим, наголошує, що до цього часу наказ про складання повноважень ОСОБА_1 та звернення з приводу виплати компенсації за невикористані відпустки з розрахунком сум ані до Головного управління Казначейства, ані до Казначейства не надходили, що свідчить про недотримання безпосередньо позивачем вимог трудового законодавства в частині припинення трудових відносин. Також відповідач просить суд звернути увагу, що Казначейством у листі від 31 жовтня 2018 року № 20-13/320-17854 запропоновано позивачеві надати документи, які підтверджують факт перебування позивача у відпустах протягом 2015-2018 років. Наголошує, що у зв`язку з відмовою позивача надати відповідні дані (зокрема, відомості, створені позивачем як одноособовим керівником Управління Казначейства), наразі взагалі відсутня будь-яка можливість визначити періоди перебування позивача у відпустках та встановити суму відповідної заборгованості.

У відповіді на відзив, що надійшла до суду 27 березня 2019 року, позивач не погоджується з міркуваннями та аргументами відповідача. Позивач переконаний, що Казначейство було зобов`язане профінансувати видатки на забезпечення діяльності Управління Казначейства у Петровському районі міста Донецька Донецької області з моменту його переміщення до смт. Володарського Нікольського району Донецької області, чого, однак, не зробило. При цьому зазначає, що він, як керівник управління Казначейства у Петровському районі міста Донецька Донецької області, здійснював усі необхідні дії, направлені на отримання фінансування управління від Казначейства. Однак, оскільки Казначейство не здійснювало фінансування управління Казначейства у Петровському районі міста Донецька Донецької області за період з січня 2015 року по вересень 2018 року, як вказує позивач, він, як керівник управління, так і решта працівників управління, до роботи не стали по причині відсутності мінімальних побутових та матеріально-технічних умов, необхідних для функціонування такого державного органу. Як наслідок, видати наказ про складення з себе повноважень керівника управління Казначейства у Петровському районі міста Донецька Донецької області та провести його реєстрацію у відповідному журналі згідно з вимогами діловодства в державному органі, в нього (позивача) немає жодної можливості. Також ОСОБА_1 у відзиві критично оцінює аргументи відповідача щодо відсутності відповідного наказу Казначейства про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на час проведення АТО.

У запереченні, що надійшло до суду 22 квітня 2019 року, ДКС України вважає, що позивач на власний розсуд викладає повноваження Казначейства та довільно тлумачить норми законодавства, намагаючись перекласти питання організації виплати заборгованості Управління Казначейства, що виникла внаслідок бездіяльності позивача, на центральний орган виконавчої влади, якому такі функції не надані законодавством України. Зазначає, що позивач не перебував і не перебуває у трудових правовідносинах з ДКС України, Казначейством не видавався наказ про надання йому відпусток, а відтак розрахунок та виплата неотриманої компенсації за рахунок окремого державного органу (Казначейства), з яким суб`єкт не перебував у трудових відносинах, є неможливими відповідно до законодавства.

В судовому засіданні 15 травня 2019 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, та просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на обставини, наведені у відзиві на позов та запереченні, просила відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що ОСОБА_1 з 21 березня 1996 року працював начальником відповідних відділень Державної казначейської служби України в місті Донецьку, а з 22 грудня 2011 року займав посаду начальника управління ДКС України у Петровському районі міста Донецька Донецької області.

У зв`язку з погіршенням стану здоров`я в 2017 році позивачеві було встановлено II групу інвалідності довічно, що підтверджується довідкою МСЕК Серія 12ААА №602203 від 21 грудня 2017 року.

Наказом ДКС України від 24 вересня 2018 року № 455-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління казначейської служби України у Петровському районі м.Донецька Донецької області за власним бажанням відповідно до частини першої статті 86 Закону України "Про державну службу" без виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за 2015 - 2018 роки.

03 жовтня 2018 року позивач звернувся до ДКС України із заявою про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за 2015-2018 роки. У відповідь на вказане звернення позивачеві направлено лист від 31 жовтня 2018 року №2013/320-17854. В листі зазначалось, що з метою розгляду питань, порушених у зверненні, необхідно надати на адресу Казначейства перелік відповідних документів, а саме: заяву (заяви) про надання відпустки (відпусток) без збереження заробітної плати за період з 2015 - 2018 роки; заяви про надання відпусток за період 2013 - 2018 роки; накази Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області про надання відпусток за період 2013 - 2018 роки; копію наказу Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про звільнення з посади начальника Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області; наказ Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області про складення з себе повноважень начальника управління.

У відповідь на вищезазначений лист ДКС України позивач на адресу відповідача направив заяву від 26 листопада 2018 року із зазначенням обставин, які унеможливлюють надання ним перелічених вище документів.

У відповідь на вказану заяву позивач отримав лист від ДКС України від 26 грудня 2018 року № 20-13/21683, в якому зазначалось, що питання нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за 2015 - 2018 роки не може бути розглянуто та вирішено, оскільки ним не було надано необхідних документів, зазначених у листі ДКС України від 31 жовтня 2018 року № 20-13/320-17854.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність ДКС України щодо непроведення нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з січня 2015 року по вересень 2018 року, звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, правовий статус державних службовців, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, Законом України "Про державну службу", а в частині, що не регламентується цими нормами, регламентуються Кодексом законів про працю України (далі - КЗПП України) та іншими законодавчими актами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗПП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами та доповненнями) діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зі змінами та доповненнями, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (100-95-п) (з наступними змінами і доповненнями).

Суд зазначає, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник, з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам, а також порядок їх компенсації у разі звільнення особи, урегульовані Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до положень статті 24 Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Статтею 74 КЗпП України визначено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно із частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як уже зазначалося, позивач з 22 грудня 2011 року займав посаду начальника управління ДКСУ у Петровському районі міста Донецька Донецької області. З займаної посади звільнений за власним бажанням відповідно до частини першої статті 86 Закону України "Про державну службу наказом Державної казначейської служби України від 24 вересня 2018 року № 455-о.

Підпунктом 11 пункту 13 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 передбачено (далі - Положення № 215), що Голова Казначейства призначає на посаду за погодженням з Міністром фінансів і головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади за погодженням з Міністром фінансів керівників територіальних органів Казначейства, призначає на посаду та звільняє з посади за погодженням з Міністром фінансів заступників керівників територіальних органів Казначейства.

Наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 вересня 2015 року за № 1060/27505, затверджено типове Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення (далі - Положення № 1280).

Згідно з п. 14 Положення № 1280 управління Казначейства діють на підставі положень про них, що затверджуються Головою Казначейства.

На виконання Положення № 1280 видано наказ Казначейства від 21 листопада 2011 року №128, яким, зокрема затверджено Положення про Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області (далі - Положення № 128).

Відповідно до п. 1 Положення № 128 Управління Казначейства є територіальним органом Казначейства, що підпорядкований Казначейству та Головному управлінню Державної казначейської служби України у Донецькій області (далі - Головне управління Казначейства).

Згідно з п. 5 Положення № 128 Управління Казначейства з метою організації своєї діяльності, зокрема забезпечує ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів (пп. 2), а також організовує планово-фінансову роботу, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів (пп. 4).

Відповідно до п. 10 Положення № 128 начальник управління Казначейства здійснює керівництво управлінням Казначейства, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності, підписує накази управління Казначейства; здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.

Пунктом 14 Положення № 128 визначено, що Управління Казначейства є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власний бланк, рахунки в установах Казначейства та банках.

Отже, Казначейство не є роботодавцем (у розумінні Кодексу законів про працю України) керівників територіальних органів Казначейства, а виступає виключно суб`єктом призначення для останніх.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області обліковується як юридична особа, що не перебуває в стані припинення.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Наказом Казначейства від 30 липня 2014 року № 215 встановлено тимчасовий простій у роботі органів Казначейства, зокрема й Управління Казначейства, в якому працював Позивач.

Водночас, наказом Казначейства від 24 грудня 2014 року № 360 вказано про переміщення та перереєстрацію органів Казначейства на підконтрольній території Донецької області та визначено, що простій вважається закінченим з дати зміни місцезнаходження відповідних органів Казначейства.

На виконання вказаного наказу Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області переміщено до смт. Володарського Донецької області, про що 24 грудня 2014 року внесено запис у ЄДРСР.

Отже, саме із зазначеної дати позивач, у зв`язку із закінченням простою, був зобов`язаний стати до роботи в очолюваному ним державному органі, однак жодних відомостей про це ОСОБА_1 не надає.

Твердження позивача про те, що у січні 2015 року його ознайомлено з наказом Казначейства про надання відпустки без збереження заробітної плати на час проведення АТО не підтверджене жодними доказами. Позивач не надав ані копії відповідного наказу Казначейства, ані будь-яких доказів про ознайомлення з ним.

Відтак, оскільки відповідно до КЗпП України день звільнення за власним бажанням є останнім робочим днем позивача, то ОСОБА_1 , як керівник Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області (юридичної особи публічного права), за місцем зберігання трудової книжки повинен був самостійно (одноособово), на підставі виданого Управлінням Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області наказу внести записи про звільнення до трудової книжки відповідно до п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та провести остаточний розрахунок. Жодних виключень із зазначеної норми законодавство України не встановлює.

Позивач як у позові, так і у відповіді на відзив зазначає, що ним не вчинялося будь-яких дій, зокрема кадрового характеру, щодо забезпечення керівництва Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області протягом 2015-2018 років у зв`язку зі знищенням облікових документів, про що він інформував Казначейство. На думку позивача, відсутність зазначених журналів обліку позбавила його можливості видати наказ про своє звільнення, в якому вирішити питання виплати коштів, належних працівникові, який звільняється. Водночас жодних доказів того, що позивач інформував Казначейство про пошкодження будівлі вказаного органу Казначейства, що призвело до знищення майна та особових справ, документів кадрового та бухгалтерського обліку, він не надає. Також ОСОБА_1 не інформував про це й Головне управління Казначейства, про що свідчить наявна у справі довідка від 08 квітня 2019 року №14-18/475. Крім того, позивач не навів жодного доказу об`єктивної неможливості виготовлення та ведення журналів обліку наказів, а також видачі наказів Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області, починаючи з грудня 2014 року (дата перереєстрації Управління Казначейства).

Поряд із цим, законодавство не надає Казначейству повноважень з ведення обліку відпусток керівників і працівників його територіальних органів, адже вказані особи не перебувають у трудових відносинах з Казначейством, їх особові справи не зберігаються у Казначействі та вказані органи відповідно до Положення № 1280 є окремими особами юридичного права, що самостійно здійснюють кадрову роботу (через своїх керівників).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 , зокрема неможливості вирішення ним як керівником Управління Казначейства питання виплати коштів, належних працівникові, який звільняється, також зазначає, що Казначейство не здійснювало фінансування Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області за період з січня 2015 року. При цьому позивач зазначає, що інформував в свій час керівництво Казначейства про дану проблему, однак вона так і не була вирішена.

Надаючи оцінку вказаним доводам, суд враховував таке.

Згідно з п. 5 Положення № 128 Управління Казначейства з метою організації своєї діяльності, зокрема забезпечує ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів (пп. 2), а також організовує планово-фінансову роботу, здійснює, контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів (пп. 4).

Відповідно до п. 10 Положення № 128 начальник управління Казначейства здійснює керівництво управлінням Казначейства. несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності, підписує накази управління Казначейства; здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.

Доказів звернення до Казначейства з приводу інформування про неможливість функціонування Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області позивач не надав.

Водночас відповідно до довідки від 08 квітня 2019 року № 14-18/475 Головне управління державної Казначейської служби України у Донецькій області повідомило, що начальник Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області ОСОБА_1 протягом 2015 - 2018 років не звертався до вищестоящого органу Казначейства з приводу інформування про неможливість

Крім того, суд враховує, що законодавством України, зокрема Положенням про Державну казначейську службу України № 215 та Положенням № 1280, визначено трирівневу організаційну структуру казначейської системи:

1. Казначейство (центральний орган виконавчої влади);

2. Головні управління Казначейства (регіональний рівень);

3. Управління (відділення) Казначейства (місцевий рівень).

Пунктом 47 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України (дані - БК України) визначено, що розпорядником бюджетних коштів є бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 2 БК України кошторисом є основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Відповідно до частини 1 ст. 48 БК України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Згідно з ч. 1 ст. 51 БК України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Частиною 1 ст. 47 БК України передбачено, що відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі - Порядок № 228) затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228.

Відповідно до п. 3 Порядку № 228 установа незалежно від того, чи веде вона бухгалтерський облік самостійно, чи обслуговується централізованою бухгалтерією, для. забезпечення своєї діяльності складає індивідуальні кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису за кожною виконуваною нею бюджетною програмою (функцією).

Згідно з п. 4 Порядку № 228 зведені кошториси, зведені плани асигнувань загального фонду бюджету, зведені плани надання кредитів із загального фонду бюджету та зведені плани спеціального фонду - це зведення показників індивідуальних кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, що складаються головним розпорядником для подання Мінфіну. Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, місцевим фінансовим органам.

Зведені кошториси не затверджуються.

Пунктом 5 Порядку № 228 визначено, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду.

Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету. планами спеціального фонду.

Згідно з ч. 1 ст. 22 БК України за обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Абзацом 3 пункту 7 Порядку № 228 встановлено, що розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня (далі - розпорядник нижчого рівня) є розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього.

Розпорядники нижчого рівня, до сфери управління яких належать інші розпорядники нижчого рівня, в процесі складання, розгляду, затвердження та виконання кошторисів застосовують положення цього Порядку, визначені для головних розпорядників.

Так, Казначейство є головним розпорядником бюджетних коштів, а Головне управління Казначейства - розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Водночас. Управління Казначейства є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня по відношенню до Головного управління Казначейства.

Відповідно до пунктів 12-14 Порядку № 228 головні розпорядники розглядають показники проектів кошторисів розпорядників нижчого рівня щодо законності га правильності розрахунків, доцільності запланованих видатків бюджету та надання кредитів з бюджету, правильності їх розподілу відповідно до економічної класифікації видатків бюджету або класифікації кредитування бюджету, повноти надходження доходів або повернення кредитів, додержання діючих ставок (посадових окладів), норм, цін. лімітів, а також інших показників відповідно до законодавства та складають проекти зведених кошторисів.

На основі проектів зведених кошторисів головні розпорядники формують бюджетні запити, які подаються Мінфіну, Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, місцевим фінансовим органам для включення до проектів відповідних бюджетів у встановленому ними порядку.

Проекти кошторисів складаються усіма установами на наступний бюджетний рік якщо ці установи функціонували до початку року, на який плануються видатки бюджету та/або надання кредитів з бюджету. У разі коли установи утворені не з початку року, кошториси складаються і затверджуються для кожної установи з часу її утворення до кінця бюджетного року в загальному порядку.

Пунктом 32 Порядку № 228 передбачено, що кошториси, титани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів), помісячні плани використання бюджетних коштів і штатні розписи затверджуються керівником відповідної вищестоящої установи, за винятком кошторисів, зазначених у пункті 33 цього Порядку (якщо законодавством не встановлено інший порядок затвердження).

Згідно з пунктом 37 Порядку № 228 кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису, плани використання бюджетних коштів, помісячні плани використання бюджетних коштів, а також розрахунки, які обґрунтовують показники видатків бюджету та надання кредитів з бюджету, що включаються до проекту кошторису, підписуються керівником установи (централізованої бухгалтерії) та керівником її фінансового підрозділу або бухгалтерської служби.

Враховуючи викладене, у 2015-2018 роках саме на позивача, що обіймав посаду керівника органу Казначейства, законодавством було покладено обов`язок по вчиненню дій щодо визначення необхідного (конкретного) розміру видатків на утримання Управління Казначейства, з урахуванням усіх потреб кадрового та фінансово- господарського характеру, зокрема шляхом витвереження кошторисні і планів асигнувань загального фонду бюджету, а також своєчасного направлення їх проектів на розгляд та затвердження головному розпоряднику бюджетних коштів.

Лише після цього у головного розпорядника бюджетних коштів виникають правові підстави для складання проектів зведених кошторисів, формування бюджетних запитів, які подаються для включення до проектів відповідних бюджетів.

Водночас, згідно з довідкою Головного управління Казначейства від 08 квітня 2019 року № 14-18/479 ОСОБА_1 . у 2015-2018 роках до головного розпорядника бюджетних коштів не надавалися кошториси та плани асигнувань для управління Казначейства.

Поряд із цим, Казначейством у 2015-2018 роках доведено до відома встановлені бюджетні асигнування територіальних органів Казначейства у Донецькій області, для уточнення кошторисів та планів асигнувань відповідно до вищенаведених вимог бюджетного законодавства, що підтверджується наявними у справі копіями лімітних довідок і витягів з річного розпису асигнувань.

Таким чином, Казначейством у 2015-2018 роках відповідно до вимог законодавства України вчинено дії щодо передбачення видатків на утримання територіальних органів, зокрема у Донецькій області. А відтак, доводи ОСОБА_1 , про неможливість вирішення ним як керівником Управління Казначейства питання виплати коштів, належних працівникові, який звільняється, у зв`язку з відсутністю фінансування Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області за період з січня 2015 року є необґрунтованими.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв`язку із прийняттям рішення, вчиненням дій чи бездіяльності суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. Порушення вимог Закону рішенням, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями, рішенням чи бездіяльністю. У свою чергу, позивач не довів порушення його прав відповідачем.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позову повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )

Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, )

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович