Справа № 1140/3252/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 травня 2019 року м. Дніпросправа № 1140/3252/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31.01.2019 р. (суддя Петренко О.С., м. Кропивницький) у справі № 1140/3252/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 01.06.2018 року №О-8840/0-3776/0/17-18;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на підставі заяви від 28.04.2017 р.;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31.01.2019 р. позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано рішення відповідача, викладене в листі від 01.06.2018 року №О-8840/0-3776/0/17-18;

- зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача (клопотання від 28 квітня 2017 року за №ЗВГ-С17) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Присуджено на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.

Зобов`язано відповідача подати звіт про виконання рішення суду у строк - 10 днів з дня набрання чинності рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі №1140/3252/18.

Рішення суду мотивовано неправомірністю відмови позивача, а також тим, що: суд не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за передбаченими ч. 3 ст. 2 КАС України; заява позивача від 28.04.2017 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою неналежно розглянута, а тому відповідач зобов`язаний належним чином розглянути подану заяву; при прийнятті в подальшому відповідачем рішення, останній не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих самих підстав, за яких судом визнані протиправними дії відповідача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, скаржник оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що заява позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність була подана позивачем у квітні 2017 року, а наказ №278 ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області видано у березні 2018 року, і не може стосуватись правовідносин, які виникають до його видачі. Крім того, видання подібних наказів про затвердження переліків земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам Земельним кодексом взагалі не передбачено.

Статтею 118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, якими може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Інших підстав для відмови Земельний кодекс України не передбачає.

Відмова відповідача від 01.06.2018 року зазначених підстав не містить.

Позивач подав вичерпну інформацію та документи, необхідні для вказаного виду заяв, а тому відмова у задоволенні такої заяви є протиправною та підлягає скасуванню.

Кіровоградський окружний адміністративний суд вже зобов`язував відповідача переглянути заяву позивача по даній справі, на що відповідач просто надав відповідь з новою відмовою, підстави для якої не визначено у будь-якому нормативно-правовому акті.

Отже, зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача не є ефективним засобом захисту прав позивача, який повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Відповідач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 28.04.2017 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Шпаківської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області.

Листом від 29.05.2017 року № О-8840/0-6957/0/6-17 позивачу відмовлено у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року у справі №П/811/2063/17 позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, викладену в листі від 29 травня 2017 року;

- зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, за його заявою від 28 квітня 2017 року (а.с.17-19).

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 року апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, а саме:

- постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року у справі №П/811/2063/17 скасовано в частині зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області видати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за заявою від 28 квітня 2017 року;

- зобов`язано Головне управління Держгеокадстру у Кіровоградській області повторно розглянути заяву позивача від 28.04.2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (а.с.21).

Відповідач, на виконання рішення суду, повторно розглянув заяву позивача.

Листом відповідача від 01.06.2018 року №О-8840/0-3776/0/17-18 позивачу відмовлено у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки (а.с.22).

Позивач, не погоджуючись з відмовою відповідача, звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, оскільки:

- лист відповідача від 01.06.2018 року №О-8840/0-3776/0/17-18 за своєю правовою природою та суттю даний лист фактично є рішенням Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність розміром 2,00 га для ведення особистого селянського господарства;

- законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку;

- Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області відмовило позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законодавством;

- ст. 118 Земельного кодексу України не передбачено обов`язку особи, яка подає клопотання про надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, подавати обґрунтовані рішення організації раціонального використання та охорони земель, а вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею, відповідачу забороняється. Таким чином, посилання відповідача на невідповідність розташування земельної ділянки є протиправним;

- лист відповідача від 01.06.2018 року за №О-8840/0-3776/0/17-18 щодо розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою і викладена в ньому позиція (фактично відмова) у надані дозволу, не містить визначених частини 7 статті 118 Земельного кодексу України підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та вмотивованої відмови у його наданні, що не може бути визнано судом правомірним. Разом з тим, з огляду на положення КАС України, суд зазначив, що адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади;

- адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 18.03.2014 року № 21-11а14;

- відповідач не розглянув клопотання позивача по суті у встановленому законом порядку, однак, фактично відмовив у наданні дозволу на розроблення документації, тому у суду немає підстав для зобов`язання останнього надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою про відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства;

- згідно з рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013р. №21-87а13. Тому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою;

- на думку суду першої інстанції, належним захистом порушеного права позивача є зобов`язання відповідача належним чином розглянути заяву від 28.04.2017 року, оскільки саме по собі судове рішення про визнання відмови у наданні дозволу протиправною не відновлює порушеного права позивача на прийняття останнім вмотивованого рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Зазначив, що при прийнятті в подальшому відповідачем рішення, останній не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих самих підстав, за яких судом визнані протиправними дії відповідача;

- зважаючи на те, що постанова суду зобов`язує відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, слід встановити відповідачу строк подання звіту про виконання рішення - 10 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції в частині визнання протиправним рішення відповідача, викладеного у листі від 01.06.2018 року №О-8840/0-3776/0/17-18.

Щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 28.04.2017 року колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 6, 7 ст.118 Земельного кодексу України громадяни зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Зазначена норма містить вичерпний перелік підстав для надання відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вказаний перелік не підлягає розширеному тлумаченню при його застосуванні.

До вказаного висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №820/4757/17, провадження № К/9901/27437/18.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою слугувала невідповідність місця розташування земельної ділянки та посилання відповідача на наказ від 20.03.2018 року № 278 "Про затвердження переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам на території Кіровоградської області у ІI кварталі 2018 року".

Між тим, із зазначеної відмови не можливо встановити, яким саме законом та/або прийнятим нормативно-правовим актам не відповідає обрана позивачем земельна ділянка, в чому полягає така невідповідність.

Також чинне земельне законодавство не передбачає такої умови для відмови у отриманні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення із земель державної власності, як включення бажаної до відведення земельної ділянки до переліку земельних ділянок, що передаються в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області, сформованого територіальним органом Держгеокадастру.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст. 8 Конституції України).

Отже, формування таких переліків безпідставно обмежує право позивача на безоплатну приватизацію земельних ділянок, що також свідчить про неправомірність зазначеної відмови відповідача.

Колегія суддів зазначає, що під час повторного розгляду заяви позивача у рішенні про відмову відповідачем не враховано висновки суду, зазначені в постанові Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року та в постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2018 року у справі №П/811/2063/17.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 травня 2018 року у справі №826/5737/16 дійшла висновку, що "... отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття".

Отже, надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою не покладає на відповідача обов`язок прийняти позитивне рішення про надання земельної ділянки у власність, оскільки під час виготовлення проекту землеустрою будуть виявлені всі перешкоди для такої передачі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за приписами ст.2 КАС України, які фактично визначають вимоги, зокрема до рішень суб`єктів владних повноважень, визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В даному випадку оскаржуване рішення було прийнято відповідачем всупереч наведеним нормам Земельного кодексу України, тобто є незаконним.

Також колегія суддів зазначає, що у рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанта рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Отже, втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішення за клопотанням заявника замість суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач у справі не навів суду доводів, що свідчать про те, що наслідком розгляду заяви позивача від 28.04.2017р. може бути прийняття іншого рішення, окрім надання позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Отже, у зв`язку з тим, що відповідач протиправно не надав позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на підставі заяви від 28.04.2017 р., а позивач вчинив необхідні для отримання цього дозволу дії, колегія суддів доходить висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною відмови відповідача, викладеної в листі від 01.06.2018 року №О-8840/0-3776/0/17-18, та зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на підставі заяви від 28.04.2017 р.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, ч. 1 ст. 382 КАС України передбачено право, а не обов`язок суду щодо контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

З огляду на характер спірних правовідносин, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N303-A, параграф 29).

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені в сторонами, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 6 ст. 139 КАС України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 704,80 грн. судового збору за подання позову та 1057,20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Отже, зазначені судові витрати в сумі 1762,00 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31.01.2019 р. у справі № 1140/3252/18 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, викладену у листі від 01.06.2018 року №О-8840/0-3776/0/17-18.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на підставі заяви від 28.04.2017 р.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1762,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко