Справа № 824/1138/18-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2019-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/1138/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Боднарюк Олег Васильович

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

24 травня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року (суддя Бондарюк О.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулась до суду з позовом в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці в Чернівецькій області за № ЧВ-938/18/321/НД/АВ/П/ПТ/ТД-ФС/303 від 25.10.2018 року про накладення штрафу у сумі 223380,00 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідачем, у ході винесення спірної постанови, проігноровано доводи позивача стосовно того, що зафіксовані в акті перевірки обставини в повній мірі спростовуються наданими поясненнями як самого позивача, так і гр. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Також, на переконання скаржника, відповідачем не було надано достовірних доказів в підтвердження факту існування трудових відносин між позивачем та вказаними громадянами.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Зокрема, скаржник зазначає про відсутність належних доказів в підтвердження факту допуску позивачем гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до роботи без оформлення трудових договорів та неврахування судом першої інстанції постанови Хотинського районного суду Чернівецької області від 14.11.2018 року у справі №724/1751/18 згідно якої провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_4 за ч. 3 ст.41 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення у її діях закрито.

В надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечував в повному обсязі, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

22.05.2019 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи в зв`язку з неможливістю явки в судове засідання, призначене на 22.05.2019 року, уповноваженого представника через його зайнятість в іншій судовій справі.

При вирішенні зазначеного клопотання колегія суддів керується приписами частини 2 статті 313 КАС України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Зважаючи на те, що відповідач не обмежений представництвом лише даного представника, оскільки він має відповідний штат працівників, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча були належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду справи.

В силу положень ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладні обставини, судова колегія, ухвалила здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з 05.10.2018 року по 10.10.2018 року Управлінням держпраці в Чернівецькій області було проведено інспекційне відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на предмет дотримання законодавства про працю, в тому числі з питань належного оформлення трудових відносин.

Результати інспекційного відвідування оформлені актом від 10.10.2018 року №ЧВ-938/18/321/НД/АВ.

У вказаному акті відображено висновок про те, що позивачем допущено до роботи найманого працівника без укладення трудового договору.

10.10.2018 року посадовими особами відповідача надано відповідь на заперечення до акту інспекційного відвідування № ЧВ-938/18/321/НД/АВ від 10.10.2018 року, а саме повідомлено, що виявлені порушення, які описані в акті, базуються на встановлених обставинах, які були виявлені та задокументовані на момент обстеження роботи позивача 04.05.2017 року та 05.10.2018 року. (а.с.81)

За таких обставин, 25.10.2018 року посадовими особами відповідача на підставі статті 259 КЗпП України, статті 53 Закону України Про зайнятість населення, частини 3 статті 34 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, пункту 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509, та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України - винесено постанову про накладення штрафу на позивача в сумі 223380,00 грн. (а.с.21)

Непогоджуючись із вказаною постановою позивач оскаржив її до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку про правомірність прийнятої посадовими особами відповідача постанови про накладення штрафу на позивача та відповідне доведення вказаного сукупністю належних і допустимих доказів.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, зазначає наступне.

Як було встановлено з матеріалів справи, та безпідставно залишено без належної уваги судом першої інстанції, в ході проведення посадовими особами відповідача інспекційного відвідування позивача у період з 05.10.2018 року по 10.10.2018 року, відносно останнього було складено протокол про адміністративне правопорушення № ЧВ-938/18/321/НД/АВ/П/ПТ від 11.10.2018 року за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 41 КУпАП.

Постановою Хотинського районного суду Чернівецької області від 14.11.2018 року провадження у адміністративній справі відносно ФОП ОСОБА_1 , про вчинення нею правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП, на підставі п.1 ст.247 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова районного суду набрала законної сили 27.11.2018 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до положень частин першої - третьої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, суд апеляційної інстанції враховуючи висновки, викладені у судовому рішенні, яке набуло законної сили щодо відсутності в діях позивача складу правопорушення по події, яка слугувала підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного у даній справі рішення, та зазначає наступне.

Так, правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 №877-V (Закон №877-V).

Статтею 1 Закону №877-V визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, прийнятого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 № 2694-XII (Закон №2694-XII), державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

При цьому, ч. 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Таким чином, ознаками, притаманними відносинам між працівником і власником підприємства за трудовим договором, є: підлягання працівника внутрішньому трудовому розпорядкові підприємства; виплата власником підприємства працівникові заробітної плати за виконувану роботу і забезпечення умов праці, необхідних для виконання роботи.

Частиною першою статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 2 частини другої статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом частин третьої, четвертої статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини третьої статті 41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, частиною другою статті 265 КЗпП України і частиною третьою статті 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Штраф за частиною другою статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною третьою статті 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Судова колегія звертає увагу, що і стаття 265 КЗпП України, і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" від 28 грудня 2014 року.

Вищезазначений закон передбачав введення статтею 265 КЗпП України фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто ключової відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за статтею 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за статтею 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України і частини третьої статті 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що правова оцінка надана у рішенні Хотинського районного суду Чернівецької області від 14.11.2018 року не містить інформації про правові наслідки дій чи бездіяльності позивача, які стосуються фактів, які знайшли своє підтвердження при розгляді спору в межах даного провадження.

Судова колегія вважає вказану позицію суду першої інстанції помилковою та вважає, що оскільки в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність за одне й те саме правопорушення, слід з`ясувати чи належить відповідальність, передбачена статтею 265 КЗпП України і статтею 41 КУпАП до одного виду.

В призмі розгляду даного питання необхідно врахувати, що закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 КЗпП України.

Кваліфікуючи вид цієї відповідальності, судова колегія бере до уваги:

(а) мету відповідальності - покарання роботодавців за порушення законодавства про працю та легалізація фонду оплати праці;

(б) характер шкоди - шкоду заподіяно суспільству, а не працівнику;

(в) вид стягнення - фінансова санкція у виді штрафу;

(г) суб`єкт, який притягує до відповідальності - державний орган;

(д) джерело сплати - штраф зараховується до державного бюджету.

Водночас положення абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України та частини третьої статті 41 КУпАП в частині визначення правопорушення абсолютно тотожні: "фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)", а обставини, що послугували підставою їх встановлення для позивача - ідентичні.

Враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам суб`єкта приватного права, судова колегія дійшла висновку, що правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині третій статті 41 КУпАП, належить за своєю природою (основними ознаками) до такого виду юридичної відповідальності як адміністративна відповідальність

Застосовуючи ці підходи судова колегія звертає увагу, що рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 14.11.2018 року, яке набрало законної сили, встановлена відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП.

Таким чином, підсумовуючи викладене, судова колегія доходить до переконання, що накладення на позивача штрафу за виявлене під час інспекційного відвідування посадовими особами Управління Держпраці у Чернівецькій області торгову точку «Наминайко», розташовану за адресою: вул. Олімпійська, 68 АДРЕСА_1 , м. Хотин, є безпідставним, оскільки фактично дії позивача були визнанні такими що не містять ознак вказаного правопорушення щодо допущення працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Окрім того, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що зі змісту наведеної вище норми ст. 265 КЗпП України вбачається, що відповідальність настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема фізичної особи-підприємця.

При цьому повинен бути встановлений факт використання фізичною особою підприємцем найманої праці.

В даному випадку, як з`ясовано в ході розгляду даної справи із отриманих пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останні жодного дня не працювали найманими працівниками у позивача, і оскільки перебувають у приятельських відносинах з позивачем, їх присутність в приміщенні торгового місця Наминайко, де ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність, під час інспекційного відвідування посадовими особами відповідача, є результатом особистого прохання позивача про надання допомоги у вирішенні певних побутових питань, які пов`язанні з необхідністю відлучитись від місця провадження господарської діяльності.

В ракурсі встановленого, судова колегія зауважує, що обставини за яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були присутні у місці провадження господарської діяльності позивачем, мають одноразовий характер, останні не можуть бути підставою притягнення позивача до відповідальності за порушення трудового законодавства.

Крім того варто колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги довідку №2 від 04.05.2017 року, складену робочою групою з питань легалізації виплати заробітної плати та зайнятості населення Хотинської РДА щодо результатів перевірки дотримання позивачем трудового законодавства, оскільки відповідно до п. 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ №509 від 17.07.2013 року, штрафи на суб"єктів господарювання та роботодавців за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, можуть бути накладені на підставі:

- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

- акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

З огляду на вищевказані встановлені обставини у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що відносини між позивачем та громадянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають очевидного трудового характеру і відповідно не потребують укладання трудового договору, що свідчить про відсутність в діях позивача ознак порушення вимог частини 3 статті 24 КЗпП України щодо допущення працівників до роботи без укладення трудового договору.

У зв`язку з викладеними слід також враховувати, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд першої інстанції не врахував зазначених вище обставин та ухвалив незаконне рішення про відмову в задоволенні позову, прийшовши до невірного висновку про те, що відповідачем доведено факт вчинення позивачем порушень трудового законодавства.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення позовної заяви, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, а прийняте рішення - скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову.

У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 .

В силу ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом влданих повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього кодексу, стягуються за рахунок бюджетнгих асигнувань суб`єкта влданих повноважень, що виступила відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступила його посадова особа.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці в Чернівецькій області за № ЧВ-938/18/321/НД/АВ/П/ПТ/ТД-ФС/303 від 25.10.2018 року про накладення уповноваженими особами на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 штрафу у сумі 223380,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) документально підтверджений сплачений судовий збір в розмірі 5584,81 (п"ять тисяч п"ятсот вісімдесят чотири) грн. 81 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Чернівецькій області (вул. Зелена, 3, м.Чернівці, 58003, ).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.