Справа № 826/1971/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

21 травня 2019 року м. Київ№ 826/1971/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши матеріали справи

за позовом ОСОБА_1
доПодільського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві КП "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва"
треті особи проОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнання протиправними дій
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Подільського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 якому просив визнати дії Подільського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» щодо оформлення документів та реєстрації ОСОБА_2 за місцем проживання в будинку АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є співвласником 3/4 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , власником іншої 1/4 частини домоволодіння є його сестра ОСОБА_4 Протягом років їм видавались довідки форми №3 про зареєстрованих в даному будинковолодінні, в яких зазначалось 5 осіб. Однак при отриманні довідки в 2014 році, у такому житлі виявився зареєстрованим також ОСОБА_2 , дата реєстрації 05.11.1996 року. На неодноразові звернення до уповноважених органів жодних вичерпних відповідей надано не було, в березні 2015 року подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, однак винні досі не притягнуті до відповідальності. При реєстрації ОСОБА_2 , якому ІНФОРМАЦІЯ_2 року виповнилося 16 років, у вказаному вище домоволодінні, було порушено Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні, оскільки до останнього були застосовані норми, які регламентують реєстрацію осіб, які не досягли 14 років, в той час коли такий досяг 16-річного віку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2017 року до участі у справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , явку яких визнано обов`язковою.

Відповідач Подільський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві подав заперечення на позовну заяву, в якому зазначає, що Законом України від 10.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг», з 04.04.2016 року органом реєстрації визначено виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільського голову, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. На даний час органи ДМС України не здійснюють повноважень у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб. Строк зберігання документів про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб становить 3 роки. Матеріали щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Подільському РВ ГУ ДМС України в м.Києві станом на 29.04.2017 року відсутні. У запереченнях, поданих 18.07.2017 року, зазначається, що реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Подільський РВ ГУ ДМС України у м.Києві ні як 16-річної дитини, ні як 14-річної дитини, не здійснював. 10.10.2012 року ОСОБА_2 подав документи для оформлення паспорта громадянина України в зв`язку з досягненням 16-річного віку. При подачі документів для оформлення паспорта були надані крім свідоцтва про народження, картка прописки (форма 16 або А) одного з батьків або по будинкова книга, до якої був вписаний ОСОБА_2 , як неповнолітня дитина. Внесення неповнолітньої дитини до картки прописки або по будинкової книги одного з батьків і підтверджувало реєстрацію дитини за певною адресою. При оформленні паспорта громадянина України дитині по досягненню 16-річного віку у штамп «реєстрація місця проживання» переносилась інформація з одного з наданих заявником документів - форми 16 одного з батьків або по будинкової книги. Після оформлення паспорта в підрозділі міграційної служби зберігається лише заява про видачу паспорта, інші документи поверталися співробітникам ЖЕК або заявнику.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2 у письмових запереченнях зазначив, що у позовній заяві невірно вказані частки власності у будинковолодінні по АДРЕСА_1 . З часу народження він проживає за даною адресою разом з батьками і братом. В жовтня 2012 року йому виповнилося 16 років і він звернувся до органів міграційної служби за оформленням паспорта. Працівники надали всі бланки, які він оформив, під час оформлення паспорта працівниками міграційної служби були внесені дані про реєстрацію його місця проживання. Вважає, що жодних прав позивача не порушував.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3 у письмових поясненнях на позовні заяву зазначив, що за адресою АДРЕСА_1 проживає все своє життя та зареєстрований з 1989 року. Дружина і діти теж проживають за даною адресою. Коли сину виповнилося 16 років, він особисто подав заяву на оформлення та отримання паспорта. Вважає, що жадні права позивача порушені не були.

15.12.2017р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом, направленим фактично на поновлення порушеного права проживання та користування житлом по АДРЕСА_1 , оскільки дізнався про те, що в будинку, 3 / 4 з яких належить йому на праві власності зареєстрований його племінник ОСОБА_2

Підтвердженням вищевикладеного також є численні позову до суду цивільної юрисдикції та прийняті за результатом їх розгляду рішення, предметом спору в яких фактично є усунення перешкод позивачу в здійсненні ним свого права власності і належного користування будинком.

Отже, цей позов подано на поновлення права позивача у сфері житлових відносин.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України в редакції, чинній на час прийняття судами оскаржуваних рішень, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною четвертою статті 11 ЦК України у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення/припинення цивільних прав та обов`язків.

До способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 цього Кодексу).

На підставі частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які він вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Враховуючи те, що спір в цій справі може впливати на майнові права та інтереси третіх осіб у цій справі, суд, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшов висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в постанові від 27.02.2019р. у справі № 826/15089/17 провадження № 11-1421апп18.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі.

Відповідно до статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

На виконання вимог наведеної норми, суд роз`яснює позивачеві, що даний спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства судом загальної юрисдикції.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Керуючись статтями 238, 239, 243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Закрити провадження у справі № 826/1971/17.

2. Копію ухвали направити сторонам у справі.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки встановлені ст. 256 КАС України та може буде оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська