Справа № 2а-1291/12/2070
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 травня 2019 року

Київ

справа №2а-1291/12/2070

адміністративне провадження №К/9901/762/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Харківської області Державної податкової служби на постанову Харківського окружного адміністративного суду у складі судді Ізовітової - Вакім О.В. від 17 жовтня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Водолажської Н.С., суддів Філатова Ю.М., Тацій Л.В. від 06 грудня 2012 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Уніпак» до Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Харківської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Уніпак» (далі - позивач, Товариство) звернулося до суду з позовом до Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Харківської області (далі - відповідач, Інспекція), в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 26 січня 2012 року: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 925263,50 грн. (816680,00 грн. за основним платежем та 108583,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями); №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) в розмірі 877090,00 грн. (560967,00 грн. за основним платежем та 316123,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Предметом перевірки судів у цій справі були рішення податкового органу щодо правильності визначення грошових зобов`язань зі сплати податку на прибуток та ПДВ за наслідками господарської діяльності Товариства з ТОВ «Брокер-класік», ТОВ «Тандерон», ПП «Співдружність-Кентавр», ПП «Сапсан», ТОВ Фірма «Ліон» та ТОВ «Трубопласт Україна» у період з 01 квітня 2009 року по 30 вересня 2011 року. Також суд першої інстанції перевіряв дотримання позивачем порядку формування у II кварталі 2011 року суми витрат, що пов`язана з ремонтом та поліпшенням об`єктів основних засобів.

Товариство не погодилось із рішеннями Інспекції про заниження податкових зобов`язань за господарськими операціями із зазначеними контрагентами і послалося на необґрунтованість висновків акта перевірки, на підставі якого прийняті оскаржені податкові повідомлення-рішення.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2012 року позов задоволено повністю; скасовано податкові повідомлення-рішення від 26 січня 2012 року № та №.

Застосувавши пункт 5.1, підпункт 5.2.1 пункту 5.2, підпункт 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, підпункт 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України від 28 грудня 1994 року №334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (який був чинний на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №334/94-ВР), пункт 1.7 статті 1, підпункт 7.4.1 пункту 7.4, підпункт 7.1.2 пункту 7.1, підпункт 7.2.6 пункту 7.2, підпункт 7.4.5 пункту 7.4, підпункт 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (який був чинний на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №168/97-ВР), підпункти 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункт 138.1.1 пункту 138.1 статті 138, підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункти 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), суд дійшов висновку, що операції між позивачем та його контрагентами (ТОВ «Брокер-класік», ТОВ «Тандерон», ПП «Співдружність-Кентавр», ПП «Сапсан», ТОВ Фірма «Ліон» та ТОВ «Трубопласт Україна») є реальними, факт їх вчинення та наявність ділової мети підтверджується належними доказами, а відтак позивач обґрунтовано включив до складу податкового кредиту суми ПДВ та зменшив оподатковуваний дохід на суму валових витрат за результатами таких операцій. Зазначив, що податковий орган не подав жодних доказів, які б свідчили про безтоварний характер здійснених операцій, й, до того ж, висновки відповідача про порушення позивачем вимог податкового законодавства визнав передчасними, оскільки такі були зроблені без аналізу первинних документів, які складалися за результатами вчинення Товариством операцій із контрагентами, у зв`язку з їх вилученням правоохоронними органами.

Крім того судом встановлено дотримання позивачем визначеного пунктом 146.12 статті 146 ПК України десятивідсоткового ліміту суми, що віднесена Товариством до витрат, пов`язаних з ремонтом та поліпшенням об`єктів основних засобів.

Харківський апеляційний адміністративний суд, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, ухвалою від 06 грудня 2012 року постанову Харківського окружного адміністративного суду залишив без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Інспекція подала касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У доводах касаційної скарги по суті порушує питання щодо неправильного застосування судами норм податкового і пов`язаного з ним законодавства, що регулюють підстави, умови, порядок, правильність і обґрунтованість обчислення, відображення і сплату сум податкових зобов`язань з податку на прибуток і ПДВ. Зазначає про непідтвердження платником податку товарності господарських операцій належними і допустимими доказами (первинними документами), а також залишення судами поза увагою отриманої за результатами здійснення податкового контролю контрагентів позивача інформації, яка свідчить про неможливість реального здійснення ними фінансово-господарських операцій та ведення господарської діяльності у порядку, передбаченому законодавством. Інших доводів, зокрема стосовно порушення позивачем порядку формування суми витрат, що пов`язана з ремонтом та поліпшенням об`єктів основних засобів, касаційна скарга не містить.

В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про таке.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2009 року по 30 вересня 2011 року за результатами якої складено акт від 19 грудня 2011 року №2871/234/31977279, в якому встановлено порушення позивачем вимог: підпунктів 5.2.1, 5.3.9 статті 5 Закону №334/94-ВР, статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 146.12 статті 146 ПК України, що привело до заниження податку на прибуток за IV квартал 2009 року, I-III квартали 2010 року, I-II квартали 2011 року на загальну суму 816678,0 грн.; пункту 4.1 статті 4, підпункту 7.2.1 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97-ВР, пункту 198.3 статті 198 ПК України, що призвело до заниження суми ПДВ за грудень 2009 року, січень, квітень-серпень 2010 року, січень-березень, травень 2011 року на загальну суму 592308,0 грн.

У акті перевірки Інспекція дійшла висновку про неправомірне формування позивачем валових витрат та податкового кредиту з ПДВ за операціями із ТОВ «Брокер-класік», ТОВ «Тандерон», ПП «Співдружність-Кентавр», ПП «Сапсан», ТОВ Фірма «Ліон» та ТОВ «Трубопласт Україна». На обґрунтування цього контролюючий орган посилався на: акт №2584/234/35971265 від 15 листопада 2011 року про результати документальної позапланової перевірки ТОВ «Брокер-класік» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 19 червня 2008 року по 15 листопада 2011 року, яким встановлено неможливість реального здійснення фінансово-господарських операцій та ведення господарської діяльності, відсутність об`єктів оподаткування; аналіз бази «Система співставлення податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів», яким встановлено розбіжність показників Товариства з ТОВ «Тандерон», ПП «Співдружність-Кентавр» та ПП «Сапсан» (звіти підприємств «не визнані як податкова звітність»); акт №3762/2305/31092608 від 19 серпня 2011 року, яким встановлено неможливість реального здійснення фінансово-господарських операцій ПП «Сапсан»; акт №2843/23-212/30590155 від 31 серпня 2011 року про результати перевірки ТОВ фірма «Ліон», в якому встановлено нікчемність правочинів та відсутність об`єктів оподаткування; акт №3017/23-3/37189531 від 22 серпня 2011 року про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Трубопласт Україна», у якому встановлено неможливість реального здійснення фінансово-господарських операцій підприємством та ведення господарської діяльності.

Також відповідач дійшов висновку про порушення Товариством пункту 146.12 статті 46 ПК України, в результаті чого підприємством завищено суму витрат на ремонт та поліпшення основних засобів у II кварталі 2011 року у розмірі 348000 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято оскаржені податкові повідомлення-рішення.

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, установлені судами, Верховний Суд виходить з наступного.

Правовідносини з приводу формування платником податку валових витрат у період до 01 квітня 2011 року регулювалися Законом №334/94-ВР.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону №334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу, це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 цього ж Закону встановлено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону №334/94-ВР датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

За правилами абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону №334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

З 01 квітня 2011 року спірні правовідносини з приводу формування позивачем валових витрат почали регулюватися положеннями ПК України, підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 якого (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Щодо ж до правовідносин з приводу формування платником податку податкового кредиту у період до 01 січня 2011 року, останні регулювалися Законом №168/97-ВР.

Об`єктом оподаткування ПДВ відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону №168/97-ВР є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 цього Закону передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 7.5 статті 7 Закону №168/97-ВР датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

За змістом підпунктів 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону №168/97-ВР податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов`язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Разом з тим, підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 вказаного Закону встановлено, що у разі якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв`язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно ж з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України (який набрав чинності з 01 січня 2011 року) податковий кредит - це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт «а»)

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

У відповідності до статті 1 Закону №996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що основними видами діяльності позивача є виробництво гофрованого картону, паперової та картонної тари (21.21.0), виробництво готових для використання бетонних сумішей (26.63.0), інша поліграфічна діяльність (22.22.0), виробництво паперових виробів господарсько-побутового та санітарно-гігієнічного призначення (21.22.0); на балансі підприємства рахуються основні засоби первісною вартістю 7163400,0 грн., у складі яких є поліграфічне обладнання: печатні машини, преси, обладнання для тиснення, нарізання паперу, копіювання тощо.

В періоді, що перевірявся, позивачем з переліченими вище контрагентами були укладені договори, а саме з ТОВ «Брокер-класік» №070601 від 07 червня 2010 року, предметом якого є виконання робіт з технічного обслуговування та ремонту поліграфічного та друкарського обладнання (розборки та обрезинування валів), яке є власністю Товариства, вартістю 96540,0 грн. (в тому числі ПДВ 16090 грн.); з ТОВ «Тандерон» №б/н від 17 листопада 2009 року, предметом якого є технічне обслуговування поліграфічного обладнання (обрезинування валів, покриття валів полімерним матеріалом, розборка валів, технічне обслуговування інвентора, механізмів приводу пресів, муфти зчеплення тощо) вартістю 876495,88 грн.; з ПП «Співдружність-Кентавр» від 05 березня 2010 року, предметом якого є виконання робіт з технічного обслуговування та ремонту поліграфічного та друкарського обладнання вартістю 1111743,6 грн.; з ПП «Сапсан» №б/н від 10 січня 2011 року, предметом якого є роботи з технічного обслуговування та ремонту поліграфічного та друкарського обладнання вартістю 547500,0 грн.; з ТОВ «Ліон» №б/н від 01 лютого 2011 року, предметом якого є виконання робіт з технічного обслуговування та ремонту поліграфічного та друкарського обладнання вартістю 696750,0 грн.; з ТОВ «Трубопласт Україна» №б/н від 04 квітня 2011 року, предметом якого є роботи з технічного обслуговування та ремонту поліграфічного та друкарського обладнання (роботи з гумування валів, покриття валів полімерними матеріалами) вартістю 224820,0 грн.

Виконання договорів, як зазначено судами, підтверджується актами приймання-передачі робіт. Контрагентами виписані на адресу позивача податкові накладні.

Розрахунки між сторонами здійснені безготівково, що підтверджується копіями платіжних доручень, залученими до матеріалів справи.

Встановлено, що роботи (послуги) по технічному обслуговуванню поліграфічного обладнання, які були предметом вище перелічених договорів, використані в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності Товариства.

За висновком судів первинні документи, складені між позивачем та контрагентами, містять всі необхідні реквізити, відповідають вимогам Закону №996-XIV, тобто є первинними документами у розумінні цього Закону.

Встановлено, що виписані контрагентами податкові накладні містять усі обов`язкові реквізити й на момент їх складення контрагенти позивача були зареєстровані у якості юридичних осіб та платників ПДВ.

На підставі зазначених обставин та наведених доказів, оцінка яким була надана з дотриманням норм процесуального законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Брокер-класік», ТОВ «Тандерон», ПП «Співдружність-Кентавр», ПП «Сапсан», ТОВ Фірма «Ліон» та ТОВ «Трубопласт Україна» документально підтверджені та фактично здійсненні з метою використання в оподатковуваних операціях.

Касаційний суд погоджується із висновком судів про те, що відповідачем - суб`єктом владних повноважень, на якого положеннями частини 2 статті 71 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, в ході розгляду справи не доведено обставин, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства та наявність яких би призводила до невизнання права позивача на формування відповідних сум податкових вигод.

Не наведено й обставин та не надано доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру). Доводи ж податкового органу ґрунтуються лише на інформації, отриманій за результатами здійснення податкового контролю контрагентів позивача, та без будь-яких фактів фіксації порушення робиться висновок про нереальність господарських операцій із позивачем.

По суті, як встановлено судами, відповідачем при проведенні перевірки не було виконано обов`язку, передбаченого пунктом 85.9 статті 85 ПК України, зокрема не перенесено розпочату перевірку до дати отримання копій первинних документів або забезпечення доступу до первинно - господарських документів, які відображали господарські операції підприємства у спірному періоді, що були вилучені правоохоронними органами. Тобто перевірка Товариства проводилася без дослідження та аналізу первинних документів позивача по взаємовідносинах із контрагентами, а тому судами правильно зазначено, що висновки податкового органу про порушення позивачем податкового законодавства, які покладені в основу акту перевірки та, відповідно, оскаржуваних рішень, є передчасними, формальними та нічим не підтвердженими.

Доводи ж касаційної скарги не містять інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в акті перевірки, запереченні на позовну заяву та з урахуванням яких суди вже надавали оцінку встановленим обставинам справи. Не містить касаційна скарга й мотивів, які б свідчили про незгоду із правовою оцінкою судами попередніх інстанцій решти порушень, встановлених у акті перевірки, зокрема пункту 146.12 статті 46 ПК України.

За правилами статті 341 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення даної постанови) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а тому прийняли рішення за правильного застосування норм матеріального права і з дотриманням процесуальних норм. Відтак підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Харківської області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2012 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду