Справа № 1440/2107/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/2107/18
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.,

суддів Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі Держгеокадастр у Миколаївській області), в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Петрівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, від 04.06.2018 № К-4494/0-3003/0/20-18-СГ та від 23.07.2018 № К-6075/1-3893/0/20-18-СГ;

- зобов`язати відповідача надати такий дозвіл.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що за її заявами, що подавались у квітні та червні 2018 року до Держгеокадастру у Миколаївській області з клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту, їй відмовлено листами від 04.06.2018 року та від 23.07.2018 року на підставі відсутності у поданих матеріалах її згоди, як громадянина України, на обробку персональних даних, а також неможливість вирішення вказаного питання у ІІІ кварталі поточного року.

На думку позивача такі рішення є протиправними та порушують її право на безоплатне отримання земельної ділянки у власність, оскільки підстави, що зазначені у відмові у надання дозволу на проекту землеустрою, суперечать ст. 118 Земельного кодексу України, яка встановлює вичерпний перелік таких підстав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено наявність правових підстав, передбачених Земельним кодексом України, для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

При цьому, зазначив, що посилання відповідача на Стратегію удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, затверджену постановою КМУ від 07.06.2017 року №413 є безпідставними, оскільки Закони України мають вищу юридичну силу.

Зобов`язуючи Держгеокадастр у Миколаївській області прийняти рішення про зобов`язання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, суд першої інстанції зазначив, що суб`єкт владних повноважень не довів існування законних перешкод для задоволення клопотання позивача, а тому, використовуючи право, встановлене ч.3 ст. 245 КАС України, він вирішив вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод та інтересів позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині зобов`язального характеру, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, на ігнорування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, Держгеокадастр у Миколаївській області просить змінити резолютивну частину рішення, зазначивши про його обов`язок повторно розглянути клопотання..

Обґрунтовуючи зазначені доводи пояснив, що задоволення вимоги про зобов`язання Держгеокадастру прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, є втручанням суду дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим, просила залишити його без змін.

У зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до вимог статті 311 КАС України.

Фактичні обставини справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 20.04.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Петрівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (за межами населених пунктів).

Листом від 04.06.2018 року №К-4494/0-3003/0/20-18-СГ Держгеокадастр у Миколаївській області відмовив позивачу у задоволенні такого клопотання, посилаючись на відсутність серед поданих матеріалів, згоди громадянина України на обробку персональних даних відповідно до Закону України Про захист персональних даних від 01 червня 2010 року, № 2297-VI.

13.06.2018 року позивач повторно звернулась до відповідача з аналогічним клопотанням, у тексті якого зазначила про згоду на обробку її персональних даних.

Листом від 23.07.2018 року №К-6075/0-3893/0/20-18-СГ Держгеокадастр у Миколаївській області відмовив позивачу у задоволенні клопотання, посилаючись на те, що земельна ділянка, яку заявник бажаєте отримати у власність, для ведення особистого селянського господарства, не входить до сформованого ним переліку земель, які можна передати в ІІІ кварталі 2018 р. в межах норм безоплатної приватизації.

Тому, беручи до уваги невідповідність місця розташування об`єкта, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та керуючись пунктом 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідач зазначив, що не вбачає за можливе вирішення порушеного позивачем питання у ІІІ кварталі поточного року .

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та правова позиція суду апеляційної інстанції щодо висновків суду першої інстанції та доводів учасників справи.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно статті 373 Цивільного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовані Земельним кодексом України від 25.01.2001 № 2768-III (далі - ЗК України).

Статтею 3 ЗК України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

При цьому, пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Пунктом «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 визначає таким органом Держгеокадастр, в особі його територіального органу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області.

Згідно з ч.6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Вказана норма кореспондується із положеннями ч. 3 ст. 123 ЗК України.

З вищевказаних правових норм ЗК України вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Виходячи з аналізу вищевказаних законодавчих положень, колегія суддів дійшла висновку, що перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що відповідачем не доведено наявність підстав, передбачених Земельним кодексом України, для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Щодо правомірності задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою, колегія суддів зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 та Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17.

Обґрунтовуючи свою позицію щодо помилковості висновків суду про наявність підстав надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою, територіальний орган Держгеокадастру зазначив, суд не перевірив відповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко - економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць.

З приводу висловлених зауважень, суд зазначає наступне.

У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, що відповідач, отримавши заяву позивача щодо надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність, повинен бути її розглянути та прийняти, за результатом розгляду, відповідне рішення, яке викладається у формі розпорядження і всі наведені вище питання, які суб`єктом владних повноважень були поставлені перед судом, повинні були знайти своє відображення у даному документі.

Тобто, суд, при розгляді даної справи, зобов`язаний надати правову оцінку обставинам, що встановлюються органом Держгеокадастру при вивченні питання про обґрунтованість заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а не навпаки встановлювати за суб`єкта владних повноважень обставини, які можуть свідчить як на користь позивача так і проти.

З урахуванням викладеного та обставин саме цієї справи, зокрема, неодноразовості звернень позивача, а також мотивів за яких відповідач відмовив у задоволенні правомірних звернень позивача, належним та ефективним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Петрівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

Враховуючи, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, на підставі ст. 316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність права у учасників справи на касаційне оскарження рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 23.05.2019 року.