Справа № 620/732/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/732/19 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року, що прийняте о 14 год. 19 хв. у місті Чернігові (повний текст складений 02 квітня 2019 року), у справі за адміністративним позовом Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати неправомірною та скасувати вимогу головного державного виконавця Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 25.02.2019 у виконавчому провадженні №58292360, якою з Управління стягується виконавчий збір у розмірі 16 692 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що, на виконанні у відділі примусового виконання рішень перебуває виконавчий лист № 825/1388/18 виданий 15.01.2019 року Чернігівським окружним адміністративним судом про зобов`язання Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.09.2017 у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Вказаний виконавчий лист видано на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.04.2018, яке набрало законної сили 27.06.2018, про що зазначено у виконавчому документі.

У зв`язку з відсутністю підстав для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, 05.02.2019 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 16 692 грн.

Позивач 27.02.2019 отримав вимогу державного виконавця по ВП № 58292360, якою виконавець вимагав сплатити на депозитний рахунок відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області виконавчий збір у розмірі 16 692 грн. згідно постанови про стягнення виконавчого збору від 05.02.2019 та витрат виконавчого провадження у розмірі 122,22 грн.

Не погодившись з такою вимогою, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що при винесенні оскаржуваної вимоги державний виконавець діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини першої статті 27 Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України <…>.

За змістом частин першої, третьої, четвертої статті 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини п`ятої статті 27 Закону виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

З урахуванням норм, закріплених у частині п`ятій статті 26 Закону, стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 Закону, за умови, що примусове виконання рішення передбачає його справляння, є обов`язком державного виконавця.

Як зазначалося, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 27 Закону виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів. Разом з тим, виконавчий лист №825/1388/18, виданий 15.01.2019 Чернігівським окружним адміністративним судом, стосується виконання судового рішення, що має зобов`язальний характер, тому вказані норми Закону до спірних правовідносин не застосовуються.

Також, у державного виконавця були відсутні інші підстави, передбачені частиною п`ятою статті 27 Закону, не стягувати з боржника виконавчий збір.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, листом від 28.02.2019 № 6124/14 позивачем повідомлено державного виконавця, що Чернігівським об`єднаним управління Пенсійного фонду України нараховано пенсійну виплату, сума доплати склала 25 169,38 грн, яка включена у відомості на березень 2019 року з датою виплати 6 число. Розмір пенсії становить 1312 грн.

Тобто, боржником не було виконано рішення суду до відкриття виконавчого провадження, а саме до 05.02.2019, а тому у відповідача також відсутні визначені частиною дев`ятою статті 27 Закону підстави не стягувати виконавчий збір.

У свою чергу, сам по собі факт виконання боржником судового рішення до винесення державним виконавцем постанови про відкриття провадження з його виконання теж не впливає на необхідність стягнення з боржника виконавчого збору.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 16 травня 2019 року по справі №750/3140/17.

Обставини та причини невиконання судового рішення до відкриття виконавчого провадження Закон не пов`язує із вирішенням питання стягнення з боржника виконавчого збору.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Колегія суддів наголошує на тому, що постанова відповідача про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не предметом спору у даній справі. Відомостей про її оскарження та скасування матеріали справи також не містять.

Водночас, у справі, що розглядається, оскаржується вимога відповідача, прийнята на підставі згаданої постанови, як спосіб її реалізації.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної вимоги, необґрунтованості та безпідставності якої у ході судового розгляду встановлено не було.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов