Справа № 1540/3279/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/3279/18
Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря Скоріної Т.С.

представника апелянта Топової О.П.;

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Лагунова В.І.;

перекладача Абдулрахман Мохамад Алі;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 15.06.2018 року №185-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Він не може повернутися до країни громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства.

Також позивач наголошує про побоювання силоміць бути рекрутованим до лав національної армії.

Окрім того свідчить, що згідно Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту по відношенню до осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, належить до релігійної меншини православні християни, тобто до групи ризику.

На його думку, інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість зазначених побоювань.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував рішення ДМС України від 15.06.2018 року №185-18, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язав повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині вимог відмовив.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи вимогу про визнання протиправним та скасування рішення, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції виходив із того, що спірне рішення прийняте суб`єктом владних повноважень без урахування ситуації, яка склалася в Сирії в результаті озброєного конфлікту.

На думку суду першої інстанції, орган міграційної служби не спростував доводів позивача про існування загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, в разі його повернення на Батьківщину та, як наслідок, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність, встановлених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважав, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення становило б втручання у виключну компетенцію останнього, який щодо позивача має дискреційні повноваження прийняти те чи інше рішення, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких умов, суд зазначив, що належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, ДМС України звернулась з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У своїх доводах апелянт посилається на те, що суд побудував свою позицію на застарілій інформації по країні походження позивача, не врахувавши поліпшення ситуації в Сирії.

Так, апелянт зазначає, що 03 липня 2017 року вийшла п`ята редакція доповіді Верховного комісара ООН по справам біженців «Рекомендації з питань міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку». Зазначена доповідь підтверджує позитивні тенденції щодо звільнення території країни громадянської належності позивача від представників радикальних екстремістських угруповань, стабілізації загальної соціально-політичної ситуації на Батьківщині, закріплення ролі представників органів державної влади Сирії в головних містах.

До того ж, апелянт вважає, що доповідь УВКБ ООН з прав людини не є законодавчим актом чи джерелом права, що засвідчує обов`язок національних судів щодо індивідуального розгляду питань стосовно існування обґрунтованих побоювань особи, що при поверненні в країну свого походження вона зіткнеться з реальним ризиком нанесення серйозної шкоди чи насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Також апелянт акцентує увагу на тому, що позивач має можливість повернутись до країни громадянського походження та скористатися як альтернативою внутрішнього переміщення так і повернутись до рідного міста Латакія, враховуючи, що його близькі родичі продовжують проживати в цьому місті, не зазнаючи будь-яких утисків чи переслідувань.

Далі апелянт стверджує про те, що позивачем порушено вимоги ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що зумовлено значним проміжком часу між нелегальним перетином державного кордону України та зверненням із заявою про набуття захисту.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи викладені в апеляції та просила її задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, додержання норм матеріального та процесуального права, провівши аналіз доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Так, судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, за національністю араб, за віросповіданням християнин, ортодокс. Проживав у м. Латакія, провінція Латакія, (Сирія).

11.04.2016 року позивач прибув авіарейсом до Російської Федерації (м. Москва), легально, на підставі паспортного документа громадянина Сирії серії НОМЕР_1 та оформленої багаторазової ділової візи до Російської Федерації №225228159. Після закінчення строку легального перебування, позивач був змушений виїхати до м. Краснодар Російської Федерації, де проживав майже рік.

Позивач нелегально прибув в Україну приблизно в липні-серпні 2017 року до м. Харкова, а надалі автобусом приїхав до м. Одеси, оскільки знав, що у цьому місті існує велика сирійська громада та проживають його родичі.

Із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся до міграційної служби 14.12.2017 року (т.1 а.с.85).

У даній заяві позивач зазначив, що звертається за захистом адже в його країні життя дуже важке, небезпечне, відбувається війна. Позивач боїться за своє життя, адже віра, яку він сповідує православ`я, а радикальні групи терористів переслідують прибічників православ`я. Також позивач зазначає, що боїться повертатись в країну походження, оскільки не бажає опинитись в полоні та бути забраним до лав армії.

Під час анкетування 14.12.2017 року (т.1 а.с.128-134) позивач зазначив, що виїхав з країни громадянського походження через війну та погрози які отримував по телефону. В Україну потрапив нелегально.

28.12.2017 року з позивачем була проведена співбесіда (т.1 а.с.142-152), під час якої повідомив, що він є військовозобов`язаним, воювати та вбивати не бажає, а тому одноразово відкуплявся від армії. Йому погрожували вбивством по телефону члени невідомих угрупувань, погрожували викрасти одного з його братів. Свої побоювання, позивач обґрунтовує викраденням та вбивством свого друга на ім`я ОСОБА_2 .

Під час додаткової співбесіди, яка пройшла 09.02.2018 року (т.1 а.с.172-177) за участі представника партнерської організації УВКБ ООН «Десяте квітня» та перекладача позивач також зазначив, що йому погрожували по телефону.

За висновками провідного спеціаліста відділу по боротьбі з шукачами управління з питань шукачів та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області слідує, що факти повідомленні заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження, не можуть бути визнані підставою для визнання заявника біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

Відповідно до абз. 5 ст. 6 цього Закону, суб`єкт владних повноважень відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, щодо якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням ДМС України від 15.06.2018 року №185-18 висновок ГУ ДМС України в Одеській області підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.56).

26.06.2018 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №557 від 23.06.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС України від 15.06.2018 року №185-18 (т.1 а.с.57).

Переходячи до кваліфікації спірних правовідносин за ознаками норм матеріального права, слід зазначити наступне.

Пунктом 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Завданням апеляційного суду при вирішенні спору, є встановлення обґрунтованості доводів суду першої інстанції, а також правовий аналіз кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Так, апелянт звертає увагу, що факти повідомленні заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження, не можуть бути визнані підставою для визнання заявника біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як свідчить аналіз доводів позивача, головними причинами його звернення за захистом, є неможливість добровільного повернення до країни громадянської належності через військовий конфлікт та побоювання зазнати примусового призову до збройних сил, а також належність до православ`я, яке переслідується в мусульманській країні.

Досліджуючи дані доводи, колегія суддів бажає процитувати п.65 Настанови з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, де зазначено, що переслідування зазвичай стосуються дій влади країни. Вони можуть також виходити від частини населення, яке не поважає порядок, встановлений законами даної країни. Таким випадком може бути релігійна нетерпимість, рівносильна переслідуванням, в країні зі світським режимом, але де значні групи населення не поважають віру своїх ближніх. Там, де серйозні дискримінаційні дії або дії, що принижують гідність, здійснюються місцевим населенням, такі можуть розглядатися як переслідування, якщо відомо, що влада свідомо допускає це або якщо влада відмовляється або не здатна забезпечити ефективний захист.

Тому, слід вважати правильною позицію суду першої інстанції щодо необ`єктивності рішення органу міграційної служби про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апелянта щодо поліпшення ситуації в Сирії не приймаються судом апеляційної інстанції, з наступних підстав.

Судом першої інстанції аналізувалася ситуація по країні походження позивача станом на 2017-2018 роки та встановлено, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і дотепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Є правильною оцінка фактів суду першої інстанції, що до сьогоднішнього дня в Сирії відбуваються військові дії, які створюють небезпеку та реальну загрозу для життя та здоров`я позивача.

Так, останні рекомендації УВКБ ООН щодо міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку від 03 листопада 2017 року залишаються незмінними щодо надання захисту таким шукачам притулку.

Також, згідно останніх новин з Інтернет ресурсів вбачається, що бойові дії пішли на спад, але розгортається гуманітарна катастрофа. За період війни з міжнародним тероризмом економіці країни завдано величезної шкоди. Від 40 до 70 відсотків інфраструктури великих міст і населених пунктів практично зруйновано.

До того ж, в останніх рішеннях Верховного Суду від 10 та 15 травня 2019 року (справи №№816/25/17, 809/449/17), висловлена правова позиція, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, УВКБ ООН, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом УВКБ ООН у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Наведене спростовує доводи апелянта, що суд першої інстанції необґрунтовано керувався доповіддю УВКБ ООН з прав людини, адже це не є законодавчим актом чи джерелом права.

Далі апелянт зазначає, що позивач має можливість повернутись до країни громадянського походження та скористатися, альтернативою внутрішнього переміщення, повернувшись до рідного міста Латакія, враховуючи, що його близькі родичі продовжують проживати в цьому місті, не зазнаючи будь-яких утисків чи переслідувань.

Надаючи оцінку даному доводу апеляції колегія суддів виходить з наступного.

Департамент імміграційних питань Великобританії, враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, зазначив, що альтернатива внутрішнього переміщення, в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з`являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах.

Окрім того, в рішенні Європейського суд з прав людини у справі «Салах Шеех проти Нідерландів, 1948/04, 11 січня 2007 р, п. 136, Суд наголосив, що «в якості попередньої умови для посилання на альтернативу внутрішнього переміщення, повинні діяти певні гарантії: особа, що підлягає видворенню, повинна мати можливість подорожувати у відповідному регіоні, отримати допуск і влаштуватися там, в іншому випадку може виникнути питання за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тим більше, якщо у відсутність таких гарантій є можливість того, що видворена особа опиниться в частині країни походження, де він чи вона може піддатися жорстокому поводженню»

Далі, у своїх доводах, апелянт звертає увагу на те, що позивач звернувся за захистом із значним проміжком часу між нелегальним перетином державного кордону України та зверненням із заявою, що є порушенням ч.2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з наявністю в діях позивача порушення наведеної норми, проте вважає, що затримка особи із зверненням з клопотанням про надання статусу біженця не звільняє орган міграційної служби від обов`язку ретельно дослідити ризики для особи стикнутися із нелюдським та таким, що принижує гідність поводження у країні її походження/призначення.

Аналізуючи практику Європейського суд з прав людини, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в Сирію, у зв`язку з відмовою надати статус біженця, призведе до порушення ст. 3 Конвенції, адже слід враховувати ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011 року.

Є також позиція міжнародної неурядової організації Human Rights Watch про те, що молоді чоловіки піддаються особливому ризику ув`язнення або нелюдського поводження в Сирії (параграф 124 зазначеного рішення) і ці наведені елементи є достатніми для встановлення обґрунтованості припущень, що повернення заявників до Сирії порушуватиме Статті 2 та 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграф 125 зазначеного рішення).

Також колегія суддів бажає відмітити, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Колегія суддів вважає, що факти, викладені позивачем у заяві, протоколі співбесіди є правдоподібними та не суперечать загальновідомим фактам.

Крім того, слід підкреслити, що у цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все, в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо протиправності спірного рішення та його скасування.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та вірно зазначена юридична кваліфікація встановлених фактів, колегія суддів, згідно зі ст. 316 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції та про залишення рішення суду першої інстанції в силі.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 24.05.2019 року.