Справа № 522/3326/19
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 522/3326/19
Головуючий в 1 інстанції: Науменко А.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В..,

при секретарі судового засідання - Биховець А.В.,

за участю представника апелянта - Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И Л А:

28 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою, в якій просила скасувати постанову заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ПН МОД 007146 від 19 лютого 2019 року про накладення на неї адміністративного стягнення та закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що термін легального перебування на території України для позивача закінчився 07.02.2019 року. Оскаржувана постанова прийнята з урахуванням всіх обставин, що мають значення для справи та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що строк легального перебування позивача закінчився 07.02.2019 року, довідка про звернення за захистом в України визнана недійсною, наслідком чого стало складення протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 203 КУпАП та оскаржуваної постанови.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

18 серпня 2013 року ОСОБА_1 , що є громадянкою Судану, прибула в Україну до м. Одеси через КПП «Одеса» по паспортному документу серії НОМЕР_1 від 15.09.2002. Мета візиту до України - туризм.

Громадянка Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 документована довідкою про звернення за захистом в Україні №008345 термін дії якої неодноразово подовжувався, останнього разу до 20.02.2019 року.

19 лютого 2019 року позивач самостійно звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області для продовження довідки про звернення за захистом. Проте їй повідомлено, що наказом від 18.02.2019 року №33 вказана довідка визнана недійсною.

19 лютого 2019 року Головним спеціалістом відділу ОЗНМРВ ГУ ДМСУ в Одеській області, Кіліян О.В., відносно ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД 00007146 (а.с. 26).

19 лютого 2019 року заступником начальника ГУ ДМС України в Одеській області Максименко А.В. винесена постанова ПН МОД 007146, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч.1 ст. 203 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 грн. (а.с.29).

Зазначеною постановою встановлено, що 19.02.2019 року о 11:00 в м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 64 виявлено громадянку Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка порушила правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилилась від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування на території України.

19 лютого 2019 року заступником начальника ГУ ДМС України в Одеській області Максименко А.В. затверджено рішення №114 про примусове повернення в країну походження громадянки Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 яким, окрім іншого, зобов`язано її покинути територію України у термін до 20.03.2019 року (а.с. 33).

19 лютого 2019 року примірник даного рішення позивач отримав особисто (а.с. 34).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано до суду беззаперечних доказів, що підтверджують вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП і, як наслідок, правомірності винесеної постанови.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону №3671-VI довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Згідно з пунктом 2.5 Правил № 649 у разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні.

Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, отримавши від відповідача наказ №7 від 16.01.2017 року про відмову в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернулася до суду з метою його оскарження.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.04.2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2017 року та постановою Верховного суду від 07.02.2019 року по справі 815/505/17, в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позивачу на весь час розгляду скарги продовжували строк дії довідки про звернення за захистом в Україні і кінцевою датою її чинності встановлено 20.02.2019 року.

У своїх доводах апелянт пов`язує закінчення терміну легального перебування позивача на території України з прийняттям постанови Верховного Суду від 07.02.2019 року, проте судова колегія вважає дані доводи помилковими.

Постановою Верховного суду від 07.02.2019 року врегульовані правовідносини пов`язані з правомірністю відмови відповідача в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та жодним чином не визначається кінцевий термін легальності перебування позивача.

Матеріали справи містять рішення №114 від 19.02.2019 року про примусове повернення в країну походження громадянки Судану ОСОБА_1 яким, окрім іншого, зобов`язано її покинути територію України у термін до 20.03.2019 року.

Зі змісту даного рішення вбачається, що видана ОСОБА_1 довідка про зверненням за захистом визнана недійсною наказом від 18.02.2019 року №33, що свідчить про легальність перебування позивача до цієї дати.

Разом з тим, копії даного наказу, як і доказів ознайомлення його з позивачем матеріали справи не містять, на що звертав увагу суд першої інстанції.

Доводи апелянта, що законодавством України на відповідача не покладено обов`язок щодо повідомлення про закінчення дії довідки про звернення за захистом судова колегія не приймає, оскільки врахування цієї обставини має важливе значення для правильного вирішення справи про адміністративне правопорушення та виявлення умислу в діях правопорушника.

Частина 1 статті 203 КУпАП передбачає відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, зокрема, за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, за що передбачено накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Кваліфікуючи спірні правовідносини за нормами матеріального права, які регулюють поведінку їх учасників, колегія суддів звертає увагу на те, що з системно-логічного аналізу частини 1 ст. 203 КУпАП вбачається можливість її застосування при встановленому умислі, пов`язаному з ухиленням від виїзду правопорушником.

З матеріалів справи не вбачається, що станом на дату прийняття оскаржуваної постанови ОСОБА_1 ухилялася від виїзду з території України. Навпаки, позивач 19.02.2019 року самостійно та завчасно звернулася до відповідача для продовження довідки про звернення за захистом і тільки цього дня дізналася про визнання даної довідки недійсною, а також про рішення №114 від 19.02.2019 року про її примусове повернення в країну походження.

Судова колегія зазначає, що надаючи можливість позивачу в добровільному порядку покинути територію України до 20.03.2019 року відповідач діяв передчасно приймаючи оскаржувану постанову 19.02.2019 року.

Кодексом України про адміністративні правопорушення закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

На підставі статті 9 КУпАП саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).

За змістом статей 245, 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо.

Згідно статті 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова) особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при винесенні постанови по справі про адміністративне правопорушення відповідачем допущено ряд процесуальних порушень, зокрема, відповідачем не досліджувалося питання наявності вини, яка повинна була бути вираженою у формі умислу. Крім того, в протоколі не зазначено доказів, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Постанова містить виключно опис фактичних обставин і зазначення, що такі дії становлять порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За змістом завдань Кодексу України про адміністративні правопорушення та загальних норм Конституції України, Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути доведена належними доказами, а будь-які сумніви і протиріччя повинні трактуватися на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, відповідачем не було надано суду беззаперечних доказів, які б підтверджували вину позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 203 КУпАП, правомірність винесення постанови, що є безумовною підставою для задоволення позову.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Отже, нормами КАС України не передбачено можливості оскарження в касаційному порядку судових рішень суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Керуючись ст. ст. 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 272 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко