Справа № 320/641/19
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/641/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Пилипенко О.Є.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Києві, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - відповідач, Вишгородський РВ ДВС ГТУЮ у Київській області), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору (ВП № 53610377) від 04.12.2018;

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (ВП № 53610377) від 04.12.2018;

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 57855011) від 06.12.2018;

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 57855094) від 06.12.2018;

- визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника (ВП № 57855011) від 06.12.2018.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що 21.03.2017 державним виконавцем Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Мовчун Т.С. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 15924, виданого 18.11.2015 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, яким звернено стягнення з нього на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитом в розмірі 5841851,23 грн. Постановою Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області від 04.12.2018 виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі його заяви. Натомість, 04.12.2018 відповідачем були прийняті постанови по стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 584182,12 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 320,00 грн. та 06.02.2018 відкрито виконавчі провадження №57855011, № 57855094 з виконання цих постанов. Крім того, 06.12.2018 відповідачем прийнято постанову про арешт майна боржника № 57855011, якою було накладено арешт на все майно боржника.

Позивач вважає, що вказані постанови від 04.12.2018 та від 06.12.2018 були прийняті відповідачем протиправно, оскільки державними виконавцями Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області не було вчинено жодних дій та заходів, спрямованих на примусове виконання виконавчого напису № 15924 від 18.11.2015, у той час як обов`язковими передумовами для стягнення виконавчого збору є фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання. Таким чином, позивач стверджує, що підстави для стягнення з нього виконавчого збору та витрат виконавчого провадження відсутні.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно п.2 ч.1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене та у зв`язку із неприбуттям учасників справи у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також враховуючи те, що справу можливо вирішити на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 КАС України.

21 травня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 про перенесення судового засідання.

Подана заява обґрунтовано тим, що представник позивача у зв`язку із відрядженням перебуватиме за межами м. Києа у період 21.05.2019 иоку по 23.05.2019 року.

Перевіривши матеріали справи та подану заяву представника позивача, колегія суддів вважає, що подана заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Порядок відкладення розгляду справи або оголошення перерви в її розгляді передбачено ст. 223 КАС України.

При цьому даною статтею передбачено підстави для відкладення розгляду справи або перерви в судовому засіданні.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 223 КАС України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 205 цього Кодексу.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їхні представники.

Колегія суддів зазначає, що подана представником позивача заява про перенесення судового засідання у зв`язку із відрядженням перебуватиме за межами м. Києа у період 21.05.2019 иоку по 23.05.2019 року не обґрунтована та не підтверджена доказами перебування ОСОБА_2 у відрядженні.

З огляду на те, що розгляд зазначеної в заяві справи не перешкоджає подальшому перегляду в апеляційному порядку даної адміністративної справи та виходячи з правил ч. 1 ст. 223, ч.2 ст.205 КАС України колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи або перерви в судовому засіданні.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року відкрито та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 22 травня 2019 року об 09 год. 40 хв.

Відповідно до ч.5 ст.286 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що заява представника позивача про перенесення судового засідання задоволенню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Білорусь, на підставі тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої УГІРФО ГУ МС України в м. Києві 23.10.2007 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

21.03.2017 державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Мовчун Т.С. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження №53610377 з примусового виконання виконавчого напису № 15924 виданого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 5 841 851,23 грн.

Вказаною постановою зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Також постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 584 185, 12 грн.

Встановлено, що позивачем було оскаржено вказану постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.03.2017 ВП № 53610377 з примусового виконання виконавчого напису №15924 від 18.11.2015 вчиненого нотаріусом КМНО ОСОБА_3 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитом в розмірі 5 841 851,23 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.08.2017 у справі № 826/5093/17 за позовом ОСОБА_1 до Мовчун Тетяни Сергіївни Головного державного виконавця Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, за участю третьої особи ПАТ «Альфа-Банк» про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії адміністративний позов задоволено повністю та визнано протиправними дії головного державного виконавця Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області що полягали у винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №53610377 від 21.03.2017 та скасовано вказану постанову.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2017 у справі № 826/5093/17 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.08.2017 скасовано та ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено.

03.12.2018 стягувач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернувся до Вишгородського районного ВДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про повернення виконавчого документа без виконання, за результатом розгляду якої відповідачем була прийнята постанова від 04.12.2018 про повернення виконавчого документа стягувачу.

04.12.2018 державним виконавцем Вишгородського районного ВДВС ГТУЮ у Київській області Мовчун Т.С. була прийнята постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 584 182,12 грн., що дорівнює 10% від суми боргу за виконавчим документом - виконавчим написом №15924 виданим 18.11.2015 приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А.

Також, державним виконавцем Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області 04.12.2018 була прийнята постанова про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 320, 00 грн.

Постанова про стягнення виконавчого збору та стягнення з боржника витрат виконавчого провадження були прийняті в рамках виконавчого провадження №53610377.

У подальшому, 06.12.2018 державним виконавцем Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Булавчик Н.В. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження №57855011 з примусового виконання виконавчого документа - постанови Вишгороського РВ ВДВС ГТУЮ у Київській області від 04.12.2018 №53610377 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 584 182,12 грн.

У той самий день, 06.12.2018, державним виконавцем Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Булавчик Н.В. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження №57855011 з примусового виконання виконавчого документа - постанови Вишгородського РВ ВДВС ГТУЮ у Київській області від 04.12.2018 №53610377 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 320,00 грн.

Також, 06.12.2018 державним виконавцем Вишгородського районного ВДВС ГТУЮ у Київській області Булавчик Н.В. була прийнята постанова про арешт майна боржника №57855011 з примусового виконання виконавчого документа - постанови Вишгороського РВ ВДВС ГТУЮ у Київській області від 04.12.2018 №53610377 .

У подальшому, державним виконавцем Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Булавчик Н.В. 06.12.2018 була прийнята постанова про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження № 57871666 виконавчі провадження № 57855011, № 57855094.

Розпорядженням № 53610377 від 14.12.2018 державним виконавцем Вишгородського РВ ДВМ ГТУЮ у Київській області вирішено грошові кошти, що надійшли 31.01.2017 від ПАТ «Альфа-Банк» в сумі 32000 грн. на рахунок зарахування коштів виконавчого провадження, керуючись ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» необхідно перерахувати 51 грн. як за користування АСВП; 31949 грн. як повернення авансового внеску на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем вищевказаних постанов від 04.12.2018 про стягнення виконавчого збору та стягнення витрат виконавчого провадження та постанов від 06.12.2018 про відкриття виконавчого провадження №57855011, №57855094 та постанови про арешт майна боржника №57855011, позивач звернувся до суду з позовом про визнання їх протиправним та скасування.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон № 1404, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин) виконавче провадження - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих написів нотаріусів.

Частиною 1 статті 14 Закону №1404 визначено, що учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини 1, 2 статті 15 Закону №1404 сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч.2 ст.18 Закону №1404).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову (ч.4 ст.37 Закону №1404).

Згідно з частиною 1 статті 40 Закону №1404 у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Частиною 3 статті 40 Закону №1404 передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 42 Закону №1404 кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Частиною 4 статті 42 Закону №1404 передбачено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Щодо правового обґрунтування правомірності винесених постанов про відкриття виконавчих проваджень, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до вимог частиною 2 статті 27 Закону № 1404 виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно з вимогами розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція), постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1 - 4, 6, 7 і 9 ч. 1 ст. 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 Закону.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404 постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом.

Таким чином, підставою для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору є повернення основного виконавчого документа за письмовою заявою стягувача.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові про відкриття виконавчого провадження від 21.03.2017 № 53610377 головним державним виконавцем Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Мовчун Т.С. постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 584 185,12 грн.

Також, встановлено, що позивачем була оскаржена вказана постанова від 21.03.2017, проте Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2017 у справі № 826/5093/17 у задоволенні позову було відмовлено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кожна виконавча дія, яка оформлюється в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону в період дії якого вона розпочата.

Та зазначає, що у Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області на виконанні перебувало виконавче провадження №53610377 з примусового виконання виконавчого напису № 15924 від 18.11.2015, в рамках якого було винесено постанови від 04.12.2018 про стягнення виконавчого збору та від 04.12.2018 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

У подальшому виконавчий напис № 15924 від 18.11.2015 було повернуто стягувачу на підставі положень пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404.

Суд апеляційної інстанції вказує, що відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з позивача виконавчого збору на підставі постанови №53610377 від 04.12.2018 та постанови № 53610377 від 04.12.2018 не є новим пред`явленням виконавчого документа, а є лише належним способом його повного виконання, оскільки виконавчий збір за даним документом та витрати виконавчого провадження в рамках виконавчого провадження №53610377 не стягнуто, а виконавчий документ - виконавчий напис нотаріуса № 15924 від 18.11.2015 повернуто стягувачу.

Таким чином, оскільки стягнення виконавчого збору, як окрема виконавча дія, здійснена державним виконавцем 04.12.2018, то в даному випадку підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення Закону № 1404 у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Щодо посилання позивача на те, що відповідачем не було надано часу на добровільне виконання виконавчого документу, який перебував на виконанні Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, колегія суддів зазначає наступне.

Суд апеляційної інстанції відхиляє зазначені вище посиланн, оскільки вказані аргументи не стосуються предмету оскарження, а саме прийняття постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, відкриття виконавчого провадження щодо виконання вказаних виконавчих документів та накладення арешту і стосуються обставин відкриття виконавчого провадження, що були предметом розгляду у справі № 826/5093/17.

Щодо посилання позивача на те, що стягнення виконавчого збору можливе лише у випадку вчинення держаним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів відхиляє, оскільки нормами Закону № 1404, що діяв на час вчинення окремої виконавчої дії, передбачено стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Щодо послання позивача на постанову Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №910/1587/18, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги зазначені вище посилання, оскільки вони стосуються загальних підстав стягнення з боржника виконавчого збору з підстав не вірного застосування норм закону, що діяв на час вчинення окремої процесуальної дії.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови від 06.12.2018 № 57855011 про арешт майна боржника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі (частина третя статті 56 Закону № 1404-VIII).

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що виконавче провадження № 57855011, в рамках якого винесено оскаржувану постанову, відкрито з підстав примусового виконання постанови про стягнення з позивача витрат на проведення виконавчих дій від 04.12.2018, а відтак з метою забезпечення реального виконання ОСОБА_1 рішення майнового характеру, керуючись положеннями статті 56 Закону № 1404-VIII, державний виконавець мав усі підстави для накладення арешту на майно позивача - боржника у виконавчому провадженні № 57855011.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 205, 241, 242, 243, 251, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

О.Є. Пилипенко