Справа № 1840/3752/18
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 р.Справа № 1840/3752/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 .О.

представника відповідача Савченко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 року, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 15.01.19 року по справі № 1840/3752/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області

про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області (далі відповідач, ГУ ДФС у Сумській області) в якій, з урахуванням уточнень, просив суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 11.05.2018 про збільшення суми грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 11.05.2018 про застосування штрафних (фінансових) санкцій; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 11.05.2018 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 11.05.2018 про збільшення суми грошового зобов`язання по податку на додану вартість; визнати протиправною та скасувати вимогу № Ф-5699-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Позивач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вважає, що встановлені відповідачем за наслідком проведеної перевірки порушення позивачем вимог діючого законодавства не знайшли свого підтвердження. Отже нарахована податковим органом сума грошового зобов`язання є необґрунтованою, а спірні податкові повідомлення-рішення та податкова вимога підлягають скасуванню, оскільки висновків про перевищення у 2016 році граничної суми доходів для фізичної особи-підприємця, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, відповідач дійшов внаслідок включення до доходів всієї суми коштів, отриманих по договору комісії № 01/08 від 01.08.2016, а не виключно суми винагороди комісіонера, як то передбачено п. 292.4 ст. 292 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим, граничний обсяг доходу в розмірі 1 500 000, 00 грн. перевищений не був і він мав право в 2017 році застосовувати спрощену систему оподаткування та бути платником єдиного податку другої групи.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст. 75, пп. 78.17 п. 78.1 ст. 78 та п.п. 79.1, 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України, згідно з Наказами № 1520 від 06.10.2017, № 1632 від 24.10.2017, № 225 від 02.02.2018 та № 339 від 23.02.2018, головним державним ревізором-інспектором Малюх Н.І. проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 27.07.2017 та з питань правильності нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 09.01.2014 по 27.07.2017.

За результатами перевірки, 27.03.2018 складений акт № 1644/18-28-13-03//115 (а.с. 9-26), згідно з яким відповідач дійшов висновку про порушення позивачем, зокрема, вимог пп. 298.1.4 п. 298.1 ст. 298 Податкового кодексу України в частині застосування спрощеної системи оподаткування в періоді з 01.01.2017 по 27.07.2017; п. 177.1, 177.2, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік на суму 159 395, 04 грн. та військового збору за 2017 рік на суму 13 390, 53 грн.; абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8, п. 2 ст. 9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що призвело до заниження єдиного внеску на суму 58 058, 00 грн. та несвоєчасної його сплати; та п. 181.1 ст. 181, п. 183.4, 183.9, 183.10 ст. 183, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 200.1 ст. 200, що призвело до заниження податку на додану вартість за 2017 рік на суму 178 540, 00 грн.

На підставі висновків акту перевірки 11.05.2018 ГУ ДФС у Сумській області були прийняті: податкове повідомлення-рішення № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 340, 00 грн. (а.с. 82); податкове повідомлення-рішення № про збільшення грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб, з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій, на суму 199 243, 80 грн., з яких: 159 395, 04 грн. основний платіж, 39 848, 76 грн. штрафні (фінансові) санкції (а.с. 83); податкове повідомлення-рішення № про збільшення грошового зобов`язання за платежем військовий збір, з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій, на суму 16 603, 65 грн., з яких: 13 282, 92 грн. основний платіж, 3 320, 73 грн. штрафні (фінансові) санкції (а.с. 84); та податкове повідомлення-рішення № про збільшення грошового зобов`язання по податку на додану вартість, з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій, на суму 223 175, 00 грн., з яких: 178 540, 00 грн. основний платіж, 44 635, 00 грн. штрафні (фінансові) санкції (а.с. 85).

Також, 12.07.2018 відповідачем була прийняти вимога № Ф-5699-17 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, з урахуванням штрафу та пені, в сумі 64 520, 73 грн., з яких: 58 058, 00 грн. сума боргу (недоїмки), 6 245, 58 грн. штраф, 217, 15 грн. пеня.

Не погодившись з зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями та вимогою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення.

Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду не погоджується з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема порядок їх адміністрування, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України, Кодекс).

Відповідно до п.п. 291.2., 291.3. ст. 291 Податкового кодексу України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Пункт 291.4 статті 291 ПК України визначає, що до другої групи платників єдиного податку можуть бути віднесені суб`єкти господарювання фізичні особи-підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень.

Для фізичної особи-підприємця, доходом платника єдиного податку є дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті (пункт 292.1. статті 292 Кодексу). При цьому, у разі надання послуг, виконання робіт за договорами доручення, комісії, транспортного експедирування або за агентськими договорами, доходом є сума отриманої винагороди повіреного (агента) (пункт 292.4. статті 292 ПК України).

Згідно з п.п. 292.13, 292.14, 292.15, 292.16 ст. 292 Податкового кодексу України, дохід визначається на підставі даних обліку, який ведеться відповідно до статті 296 цього Кодексу.

Визначення доходу здійснюється для цілей оподаткування єдиним податком та для надання права суб`єкту господарювання зареєструватися платником єдиного податку та/або перебувати на спрощеній системі оподаткування.

При визначенні обсягу доходу, що дає право суб`єкту господарювання зареєструватися платником єдиного податку та/або перебувати на спрощеній системі оподаткування в наступному податковому (звітному) періоді, не включається дохід, отриманий як компенсація (відшкодування) за рішенням суду за будь-які попередні (звітні) періоди.

Право на застосування спрощеної системи оподаткування в наступному календарному році мають платники єдиного податку за умови неперевищення протягом календарного року обсягу доходу, встановленого для відповідної групи платників єдиного податку.

При цьому якщо протягом календарного року платники першої і другої груп використали право на застосування іншої ставки єдиного податку у зв`язку з перевищенням обсягу доходу, встановленого для відповідної групи, право на застосування спрощеної системи оподаткування в наступному календарному році такі платники мають за умови неперевищення ними протягом календарного року обсягу доходу, встановленого підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу.

Підпунктом 296.1.1 пункту 296.1 статті 296 Податкового кодексу України встановлено, що платники єдиного податку першої і другої груп та платники єдиного податку третьої групи (фізичні особи - підприємці), які не є платниками податку на додану вартість, ведуть Книгу обліку доходів шляхом щоденного, за підсумками робочого дня, відображення отриманих доходів.

Форма книги обліку доходів, порядок її ведення затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Для реєстрації Книги обліку доходів такі платники єдиного податку подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги, у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

На виконання пункту 296.2 статті 296 ПК України, платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду, в якій відображаються обсяг отриманого доходу, щомісячні авансові внески, визначені пунктом 295.1 статті 295 цього Кодексу.

Така податкова декларація подається, якщо платник єдиного податку не допустив перевищення протягом року обсягу доходу, визначеного у пункті 291.4 статті 291 цього Кодексу, та/або самостійно не перейшов на сплату єдиного податку за ставками, встановленими для платників єдиного податку другої або третьої групи.

Відповідно до підпунктів 296.5.1, 296.5.2 пункту 296.5 статті 296 Кодексу, платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію у строки, встановлені для квартального податкового (звітного) періоду, у разі перевищення протягом року обсягу доходу, визначеного у пункті 291.4 статті 291 цього Кодексу, або самостійного прийняття рішення про перехід на сплату податку за ставками, встановленими для платників єдиного податку другої або третьої (фізичні особи - підприємці) груп, або відмови від застосування спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом.

При цьому у податковій декларації окремо відображаються обсяг доходу, оподаткований за ставками, визначеними для платників єдиного податку першої та другої груп, обсяг доходу, оподаткований за ставкою 15 відсотків, обсяг доходу, оподаткований за новою ставкою єдиного податку, обраною згідно з умовами, визначеними цієї главою, авансові внески, встановлені пунктом 295.1 статті 295 цього Кодексу.

Платники єдиного податку другої групи у податковій декларації окремо відображають: щомісячні авансові внески, визначені пунктом 295.1 статті 295 цього Кодексу; обсяг доходу, оподаткований за кожною з обраних ними ставок єдиного податку; обсяг доходу, оподаткований за ставкою 15 відсотків (у разі перевищення обсягу доходу).

Згідно з пунктом 296.7 статті 296 Податкового кодексу України, податкова декларація складається наростаючим підсумком з урахуванням норм пунктів 296.5 і 296.6 цієї статті. Крім того, у встановленому цим Кодексом порядку, може бути подана уточнююча податкова декларація.

Отже, зі змісту вказаних норм, випливає, що застосовувати спрощену систему оподаткування та бути платником єдиного податку мають право не будь-які суб`єкти господарювання, а лише ті, які відповідають певним критеріям. До того ж, якщо особа перебувала на спрощеній системі оподаткування в поточному році, але отримала дохід більший, ніж встановлений обсяг доходу для відповідної групи платників єдиного податку, така особа не має право застосовувати спрощену систему оподаткування в наступному році.

Для обліку отриманих доходів, суб`єкт господарювання зобов`язаний вести у визначеному порядку Книгу обліку доходів за встановленою формою, зареєстровану контролюючим органом. Показники такого обліку відображаються у податкових деклараціях, які подаються платниками єдиного податку у визначені строки.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.02.2017 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до Буринського відділення Конотопської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області була подана декларація платника єдиного податку за 2016 рік (а.с. 87), відповідно до якої, загальний дохід у звітному періоді визначений в сумі 1 633 503, 40 грн., обсяг доходу, оподаткований за ставкою 15 відсотків в сумі 66 751, 70 грн.

У зв`язку з виявленими помилками, 28.07.2017 позивачем контролюючому органу подана уточнююча податкова декларація (а.с. 86), згідно з якою, загальний дохід у 2016 році визначений в сумі 1 566 751, 70 грн., а обсяг доходу, оподаткований за ставкою 15 відсотків в сумі 66 751, 70 грн.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з перевищенням встановленого граничного обсягу доходів для платників єдиного податку другої групи в розмірі 1 500 000, 00 грн., у 2017 році ФОП ОСОБА_1 не мав права застосовувати спрощену систему оподаткування.

При цьому, подана позивачем 29.11.2018 контролюючому органу уточнююча податкова декларація за 2016 рік (а.с. 92), відповідно до якої загальна сума доходу визначена в розмірі 1 499 731, 70 грн., не була взята судом до уваги з огляду на те, що під час проведення документальних планових та позапланових перевірок платник податків не має права подавати уточнюючі розрахунки до поданих ним раніше податкових декларацій за будь-який звітний (податковий) період з відповідного податку і збору, який перевіряється контролюючим органом.

Крім того, суд першої інстанції посилався сумнівність та суперечливість документів, наданих Позивачем до суду на підтвердження фактичного здійснення господарської операції з ТОВ «АЛЬТАНКА-НЕРУХОМІСТЬ».

Проте, колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на наступне.

Як вбачається з акту перевірки, остання проводилась в приміщенні податкового органу (невиїзна) без присутності ОСОБА_1 , відповідно, будь-які пояснення щодо реалізації ним продукції та визначення розміру доходу не відбирались. Перевірка мала суто формальний характер, що позбавило ФОП ОСОБА_1 можливості відстоювати свої права та інтереси під час перевірки.

Висновки акту перевірки зроблено виключно шляхом математичних підрахувань без підтвердження фактичних обставин у справі належними доказами первинними бухгалтерськими документами та без посилань на норми податкового законодавства.

Матеріалами справи встановлено, що підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 було припинено 27.07.2017 року, про що до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис під номером 3001665.

Отже, перевірка ОСОБА_1 проводилась вже після припинення ним підприємницької діяльності, а саме у березні 2018 року. Надати документи, які вимагались податковим органом для перевірки ОСОБА_1 не мав можливості в зв`язку з необхідністю їх поновлення.

З матеріалів справи слідує, що вже в процесі судового розгляду справи представником ОСОБА_1 в якості доказів було надано копію договору комісії №01/08 на продаж товару від 01.08.2016 року, копію додатку №1 до договору комісії №01/08 на продаж товару від 01.08.2016 року, копію акту прийому передачі товару від 01.08.2016 року, копію акту виконаних робіт від 23.09.16 за договором комісії, а також копії квитанцій до прибуткового ордеру №8 від 15.09.16, №10 від 16.09.16, №15 від 19.09.16, №16 від 20.09.16, №17 від 21.09.16 та №18 від 23.09.16.

Зазначені вище документи підтверджують факт наявності господарських відносин між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «АЛЬТАНКА-НЕРУХОМІСТЬ», а також отримання Позивачем грошових коштів в розмірі 67 020 грн. в межах договору комісії.

Так, відповідно до умов договору комісії №01/08 від 01.08.2016 року ФОП Бойко Ю.Г ОСОБА_3 (Комісіонер), отримав від ТОВ «АЛЬТАНКА-НЕРУХОМІСТЬ» (Комітент), товар (мед гречаний), здійснив його реалізацію третім особам на загальну суму 70020 грн., передав грошові кошти, отримані за реалізований товар Комітенту з вирахуванням комісійної винагороди в розмірі 3000 грн.

Відповідно до п. 292.4 ст. 294 ПК України у разі надання послуг, виконання робіт за договорами доручення, комісії, транспортного експедирування або за агентськими договорами доходом є сума отриманої винагороди повіреного (агента).

Отже, доходом комісіонера (підприємця-єдинника) є не вся виручка, яка надходить ФОПу від продажу товару, а лише сума комісійної винагороди, яка належить йому по праву згідно з договором комісії.

В даному випадку сума в розмірі 70020 грн., отримана ФОП ОСОБА_1 від реалізації меду, не є його доходом в розумінні п. 292.1 ст. 291 ПК України, а тому висновок податкового органу, з яким безпідставно погодився суд першої інстанції, про перевищення Позивачем граничного розміру доходу за 2016 рік є помилковим.

Що стосується позиції суду першої інстанції про сумнівність та суперечливість вказаних вище документів колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище, представником Позивача до суду були надані копії первинних документів, які як вважає суд першої інстанції є сумнівними в зв`язку з відсутністю їх засвідчення.

Проте, представником Позивача в судовому засіданні за власною ініціативою було пред`явлено до огляду і оригінали таких документів.

Клопотань зі сторони Відповідача, щодо виключення наданих документів із числа доказів та вирішення справи на підставі інших доказів до суду не подавалось. Навпаки, суд своєю ухвалою долучив надані Позивачем документи до матеріалів справи в якості доказів.

Відповідно до ст. 211 КАС України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Учасники справи можуть давати свої пояснення з приводу письмових, речових і електронних доказів або протоколів їх огляду, ставити питання експертам. Першою ставить питання особа, за клопотанням якої було викликано експерта.

Відповідно до ст. 217 КАС України письмові докази, у тому числі протоколи їх огляду, складені за судовим дорученням або в порядку забезпечення доказів, за клопотанням учасника справи пред`являються йому для ознайомлення, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам чи перекладачам* або оголошуються в судовому засіданні.

Учасники справи можуть ставити питання свідкам, експертам, спеціалістам з приводу письмових доказів.

За результатами огляду документів наданих Позивачем у судді виникло лише питання щодо наявність помилок (невідповідність дат), будь-яких зауважень, або сумнівів стосовно підписів на документах судом озвучено не було. Даний аспект взагалі не був предметом дослідження.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВАГУ від 6 березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» висновок про фальшивість документа особа може зробити, якщо ознаки фальшування (підробки) видно неозброєним оком або така фальшивість переконливо підтверджена іншими доказами у справі.

У разі якщо документ лише викликає сумнів щодо його достовірності (справжності), особа, яка бере участь у справі, має право заявити під час дослідження цього доказу клопотання про проведення експертизи документа. Такий сумнів повинен бути обґрунтований.

Для вирішення зазначеного питання суд має право своєю ухвалою визначити, у разі необхідності, відповідні заходи для перевірки фальшивості документа або усунення сумніву в його достовірності, зокрема витребувати інформацію з цього питання у суб`єкта, який міг видати цей документ, тощо.

Якщо перевірити достовірність документа без спеціальних знань неможливо, то суд призначає відповідну експертизу.

Експертизи відповідності підпису посадової особи на документах судом не призначалось.

Отже, з викладеного слідує, що сумніви суду першої інстанції щодо достовірності документів (в наслідок невідповідності підпису) гуртуються на припущеннях.

Наявність помилок в документах (невідповідність дат), представником Позивача не заперечувалась. Більш того, були надані пояснення щодо причин їх виникнення.

Як свідчать матеріали справи, перевірка ОСОБА_1 проводилась податковим органом по проходженню восьми місяців після припинення ним підприємницької діяльності без його участі в приміщені податкового органу.

Про результати перевірки ОСОБА_1 дізнався лише після отримання податкової вимоги про сплату єдиного соціального внеску (податкові повідомлення - рішення отримав лише у суді), а тому вимушений був відновлювати документи вже у 2018 році, що й стало причиною для технічної помилки при їх складанні, а саме замість 2016 року зазначено 2018 рік.

З наведеного вище вбачається, що жоден з наведених в рішенні суду аспектів сумнівності доказів не є підставою для їх неврахування при вирішенні справи по суті.

Отже, з викладеного слідує, що приймаючи рішення про відмову в задоволені позову при визначенні «сумнівності» доказів наданих Позивачем, суд першої інстанції знівелював принцип змагальності і безпосередності дослідження доказів, не оцінив докази в аспекті їх допустимості та достатності, а також не врахував пояснень наданих представником Позивача стосовно наданих доказів.

Щодо неможливість взяття судом до уваги уточнюючої декларації за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 29.11.2018 року судова колегія зазначає наступне.

Обґрунтовуючи свою позицію щодо не прийняття до уваги уточнюючої декларації, поданої ОСОБА_1 у 2018 році, суд першої інстанції посилається на норми п. 50.2 ст. 50 ПК України, відповідно до якого платник податків під час проведення документальних планових та позапланових перевірок не має права подавати уточнюючі розрахунки до поданих ним раніше податкових декларацій за будь-який звітний (податковий) період з відповідного податку і збору, який перевіряється контролюючим органом.

Проте, норма даної статті передбачає обмеження платника податків щодо подачі уточнюючої декларації лише під час перевірки, а не після її проведення.

Так, п. 50.1 ст. 50 ПК України передбачено, якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Відповідно до п. 50.3 ст. 50 ПК України у разі, якщо платник податків подає уточнюючий розрахунок до податкової декларації, поданої за період, що перевірявся, або не подає уточнюючий розрахунок Протягом 20 робочих днів після дати складення довідки про проведення електронної перевірки, якою встановлено порушення податкового законодавства. відповідний контролюючий орган має право на проведення позапланової перевірки платника податків за відповідний період.

Отже, ПК України не забороняє платнику податків подавати уточнюючу декларацію за період який вже перевірявся, та навпаки пов`язує право податкового органу на проведення перевірки спірного періоду саме з фактом подання такої декларації платником податків.

З матеріалів справи слідує, що необхідність подання уточнюючої декларації за 2016 рік саме у 2018 році, крім норм п.50.1 ст. 50 ПК України, була викликана фактичними обставинами справи, а саме фактом перебування ФОП ОСОБА_1 у 2017 році за погодженням податкового органу на спрощеній системі оподаткування, фактом припинення підприємницької діяльності в липні 2017 року, фактом отримання вимоги податкового органу про сплату податків лише у 2018 році, поновленням первинних документів та отриманням правової допомоги саме в цьому періоді.

Таким чином, подавши уточнюючу декларацію за 2016 рік, Позивач не лише виконав вимоги п.50.1 ст. 50 ПК України, а й підтвердив свою позицію щодо відсутності факту перевищення гранично допустимого розміру доходу, як платника єдиного податку II групи.

В даному випадку, навпаки, саме факт не подання такої декларації може розцінюватись як відсутність доказів позиції Позивача.

В будь-якому випадку, норми п. 50.2 ст. 50 ПК України не можуть бути підставою для прийняття або не прийняття судом до уваги уточнюючої декларації.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги суперечливість висновків податкового органу щодо перебування Позивача на спрощеній системі оподаткування у 2017 році, формальність перевірки та невідповідність даних акту фактичним обставинам справи, наявність доказів відсутності перевищення Позивачем граничного розміру доходу у 2016 році, а також безпідставність висновків суду щодо сумнівності таких доказів, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов`язання та застосування штрафних санкцій (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права"

Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (надалі також "ЄСПЛ"). Дані рішення згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" мають в Україні значення джерела права. Більше того, ч.2 ст.8 КАС України вимагає врахування практики ЄСПЛ при вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес" АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив поняття власності, вказавши, що "власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування"отримати ефективне здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти України" (п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов`язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 2 ст. 2 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку, що приймаючи спірні податкові повідомлення-рішення та вимогу, податковий орган дійшов до неправомірного висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, а тому вони є незаконними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, колегія суддів вважає, що правочин відповідає положенням норм чинного законодавства України.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 77 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Твердження відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивачем допущено порушення податкового законодавства, не знайшли свого підтвердження ні в ході судового розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного провадження. Крім того, зазначені висновки спростовуються наявними в матеріалах справи належним чином оформленими документами.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Северянін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, на підставі ст.317 КАС України, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та ухвалення нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 року по справі № 1840/3752/18 скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області про визнання протиправними та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 11.05.2018 про збільшення суми грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб; податкове повідомлення-рішення № від 11.05.2018 про застосування штрафних (фінансових) санкцій; податкове повідомлення-рішення № від 11.05.2018 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір; податкове повідомлення-рішення № від 11.05.2018 про збільшення суми грошового зобов`язання по податку на додану вартість; вимогу № Ф-5699-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.А. Спаскін
Судді (підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич

Повний текст постанови складено 24.05.2019 року