Справа № 814/3116/13-а
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 травня 2019 року

Київ

справа №814/3116/13-а

адміністративне провадження №К/9901/4462/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А., суддів - Ханової Р.Ф., Олендера І.Я.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Баштанської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року (суддя Мороз А.О.)

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2014 року (судді: Шляхтицький О.І. (головуючий), Джабурія О.В., Крусян А.В.)

у справі № 814/3116/13-а

за позовом Фермерського господарства «Маяк» ОСОБА_1

до Баштанської міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби

про визнання незаконними рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року Фермерське господарство «Маяк» ОСОБА_1 (далі - ФГ «Маяк» ОСОБА_1) звернулося до суду з позовом до Баштанської міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби (правонаступником якої є Баштанська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Миколаївській області; далі - Баштанська ДПІ, податковий орган, контролюючий орган), в якому просило визнати незаконними дії відповідача в частині прийняття рішень від 28 лютого 2013 року № 1 і від 01 березня 2013 року № 1, зобов`язати відповідача поновити позивача в статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку та включити його до реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновок податкового органу про невідповідність ФГ «Маяк» ОСОБА_1 критеріям сільськогосподарського товаровиробника в частині використання земельних ділянок без належних правових підстав і, відповідно, менша за 75% частка сільськогосподарського товаровиробництва, не ґрунтується на вимогах законодавства. Вважає, що для цілей сплати фіксованого сільськогосподарського податку значення має виключно виробництво сільськогосподарських товарів в процесі власної господарської діяльності, тоді як правові підстави використання земельних ділянок не впливають на правомірність перебування на спеціальному режимі оподаткування.

Миколаївський окружний адміністративний суд постановою від 17 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2014 року, адміністративний позов задовольнив частково: визнав протиправним та скасував рішення № 1 від 28 лютого 2013 року про скасування статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку та рішення № 1 від 01 березня 2013 року про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування, прийняті Баштанською міжрайонною державною податковою інспекцією Миколаївської області Державної податкової служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Судові рішення мотивовані тим, що будь-яке законне право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ФГ «Маяк» ОСОБА_1 При цьому скаржник зазначив, що суди дійшли помилкового висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог невірно оцінивши залучені до справи докази та неправильно застосувавши при цьому норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 грудня 2014 року відкрито касаційне провадження.

У своїх запереченнях на касаційну скаргу позивач вважає судові рішення законними та обґрунтованими, а касаційну скаргу просить залишити без задоволення.

16 січня 2018 року справу в порядку, передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року; далі - КАС України), передано до Верховного Суду.

Законність постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо відновлення статусу позивача як платника фіксованого сільськогосподарського податку в апеляційному порядку не переглядалась, відтак не є предметом касаційного перегляду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ФГ «Маяк» ОСОБА_1 здійснює сільськогосподарську діяльність, зокрема, з вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, тощо, із використанням земельних ділянок, отриманих на підставі цивільно-правових угод.

З 1 січня 2009 року позивач перебуває на спеціальному режимі оподаткування податком на додану вартість як сільськогосподарське підприємство.

За наслідками проведення Баштанською ДПІ позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 квітня 2012 року до 31 грудня 2012 року складено акт від 05 лютого 2013 року № 15/22/23040999, в якому викладено висновок контролюючого органу про порушення позивачем, крім іншого, вимог пункту 209.6 статті 209 Податкового кодексу України.

Так, на думку податкового органу, ФГ «Маяк» ОСОБА_1 не мало права користуватися спеціальним режимом оподаткування, оскільки питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг позивача протягом 12 послідовних звітних періодів становить 67,27%.

На цій підставі 28 лютого 2013 року відповідачем прийнято рішення, яким скасовано статус позивача як платника фіксованого сільськогосподарського податку, а 01 березня 2013 року - рішення про виключення позивача з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування.

Свої дії щодо прийняття оскаржуваних рішень Баштанська ДПІ мотивує тим, що частина продукції позивача вироблена на земельних ділянках, правовою підставою використання яких є договори про спільну діяльність, що не відповідає вимогам статті 209 Податкового кодексу України.

Правові та організаційні засади функціонування спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства визначається положеннями статті 209 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 209.1 статті 209 Податкового кодексу України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті, може обрати спеціальний режим оподаткування.

Згідно з пунктом 209.6 цієї статті сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Аналіз змісту вказаної норми свідчить про те, що для визнання підприємства сільськогосподарським і, відповідно, отримання ним права перебувати на спеціальному режимі оподаткування, використовувані для виробництва продукції землі повинні знаходитися у власності чи користуванні такого виробника.

З огляду на це будь-яке законне право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

Таким чином, для розрахунку доходів від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва як таких, що можуть враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва, можуть включатися доходи від продажу продукції, вирощеної (виробленої) на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні особи на будь-яких умовах.

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснює свою сільськогосподарську діяльність, використовуючи земельні ділянки, що отримані ФГ «Маяк» ОСОБА_1 на підставі укладених цивільно-правових угод із їх власниками.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач як сільськогосподарське підприємство здійснювало свою діяльність без порушень вимог норм статті 209 Податкового кодексу України, що, в свою чергу, свідчить про протиправність прийняття податковим органом спірних рішень.

Натомість, на порушення вимог частини другої статті 71 КАС України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) відповідач не надав належних та допустимих доказів недійсності чи нікчемності правочинів, на підставі яких ФГ «Маяк» ОСОБА_1 отримало у користування для вирощування сільськогосподарських культур земельні ділянки. Відтак, висновок контролюючого органу про те, що питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг, вироблених позивачем, становить менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно, не відповідає доказам, залученим до матеріалів справи та дослідженим під час її розгляду судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги Баштанської ДПІ не спростовують правильність доводів, якими мотивовані судові рішення, ґрунтуються на неправильному тлумаченні законодавства, що регламентує спірні правовідносини, не дають підстав вважати висновки судів першої та апеляційної інстанцій помилковими, а застосування судами норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Баштанської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області залишити без задоволення, постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2014 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова