Справа № 420/1782/19
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1782/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А.

за участі секретаря Ягенської К.О., позивача ОСОБА_1

представника відповідача Козеровської А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування суми боргу 15819.54грн., та зобов`язати утримуватися у подальшому від вчинення подібних дій; визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС в Одеській області від 07.11.2018 року №Ф-5699-52.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07 листопада 2018 року відповідачем було протиправно прийнято вимогу про сплату ним боргу (недоїмки) № Ф-5699-52 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 15 819 грн. 54 коп., оскільки позивач останні два роки не провадив незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську, та відповідно не отримував дохід від такої діяльності, з огляду на що він як пенсіонер не є платником єдиного внеску. Та додатково пояснив в судовому засіданні, що хоча й надавав адвокатські послуги в 2017-2018 роках, але дохід від цього не отримував, так як це були справи, які почали розглядатися до 2017 року та відповідно оплату за них він отримав в той час, та повинен їх довести до закінчення розгляду.

Представник відповідача надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим що, ГУ ДФС в Одеській області було правомірно винесено оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5699-52, оскільки відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є платником податків, як особа яка провадить незалежну професійну діяльність, а саме адвокатську, протягом 2017-2018 років подавав звітність, в зв`язку з чим у відповідності до цього ж Закону мав своєчасно та в повному обсязі, нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок. Разом з тим позивач в 2017 році та в 1-3 кварталах 2018 року не сплатив єдиний соціальний внесок, сума якого не може бути меншою 22% мінімальної заробітної плати незалежно від відсутності доходу.

Крім того представник відповідача зазначив, що звільнення від сплати єдиного внеску передбачено лише для фізичних осіб - підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування, за умови якщо вони є пенсіонерами за віком та отримують відповідно до закону пенсію. Для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність і є пенсіонерами за віком та отримують відповідно до закону пенсію, нарахування єдиного внеску здійснюється на загальних підставах.

Ухвалою суду від 28.03.2019 року позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 22.04.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши письмові докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні доказів, суд приходить до висновку, про не обґрунтованість позову та відсутності підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою, яка займається незалежною професійною діяльністю та має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, яке було видано 16.12.2002 року №286 на підставі рішення Одеської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури №1 від 17.09.1993 року (а.с. 21).

Протягом 2017-2018 років він подавав до органів ДФС звітність як самозайнята особа в якій вказував про відсутність доходів, що визнається сторонами.

07 листопада 2018 року Головним управлінням ДФС в Одеській області, відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», було сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5699-52 в розмірі 15 819 грн. 54 коп.

Не погоджуючись із винесенням вищезазначеної вимоги, вважаючи її протиправною та незаконною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Згідно до пункту 1-2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом. Адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VІ).

Так, відповідно до статті 1 вищевказаного Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є, зокрема, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Частиною 4 ст.4 Закону України №2464-VІ визначений перелік осіб які звільняються від сплати за себе єдиного внеску: особи зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Та з змісту вказаної статті вбачається, що позивач не віднесений до цього переліку.

Згідно ч.4 ст.5 Закону України № 2464-VІ обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців), 5 та частини першої статті 4 цього Закону, - з початку провадження відповідної діяльності.

Згідно із частинами другою, третьою статті 9 вказаного Закону, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частиною восьмою вказаної статті Закону №2464-VІ ( в редакції яка діяла до 2018р. ) зазначено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Законом України від 03.10.2017 р. N 2148-VIII внесені зміни до абз.3 ч.8 ст.9 Закону України №2464 та новою редакцією статті визначено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (діє з 01.01.2018 року).

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ зазначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

З аналізу викладеної норми закону вбачається, що не залежно від суми отриманого доходу сума єдиного внеску не може бути меншою розміру мінімального страхового внеску.

Так, особи, які провадять в тому числі адвокатську діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, віднесені згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" - до платників єдиного внеску.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої частини третьої статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI), право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності. Право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється: з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, - з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката.

Виходячи зі змісту частин п`ятої, шостої статті 31 Закону № 5076-VI, протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України. Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України.

Відповідно до статті 32 Закону № 5076-VI встановлено підстави, за наявності яких припиняється право на заняття адвокатською діяльністю шляхом анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відомості про припинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України (частина 7 статті 32 Закону).

Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України (частина перша статті 17 Закону № 5076-VI).

Отже, правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, у той час як наслідком припинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість її подальшого здійснення взагалі, у зв`язку з чим анулюється свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю.

Разом з тим, як вбачається з витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, право позивача на зайняття адвокатською діяльністю не зупинено та не припинено, що не заперечується позивачем.

Враховуючи вищенаведене суд доходить висновку, що позивач не скористався своїм правом і не зупиняв дію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та не припиняв свою діяльність шляхом його анулювання, та не знімався з обліку як самозайнята особа.

За таких обставин, навіть якщо позивач не отримував доходу від такої діяльності, він був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний 2017рік, до 1 травня наступного року, у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску та відповідно щоквартально у 2018 році.

Оскільки позивач не виконав свого обов`язку щодо нарахування та сплати єдиного внеску в 2017р. та 1-3 квартали 2018р., відповідач правомірно відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислив суми єдиного внеску в загальному розмірі 15 819 грн. 54 коп., яку зазначив в оскаржуваній вимозі про сплату боргу (недоїмки).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст. 2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно виніс вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07 листопада 2018 року № Ф-5699-52, а тому в задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 132, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул.. Семінарська, 5) про визнання протиправними дії щодо нарахування боргу та визнання протиправною та скасування вимоги від 07.11.2018 року №Ф-5699-52 на суму 15819,54 - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та з урахуванням п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлений 21.05.2019 року.

Суддя Е.А.Іванов

.