Справа № 344/5291/19
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/4842/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2019 року, головуючий суддя Татарінова О.А., ухвалене о 15:58 год. у м. Івано-Франківську, у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки ОСОБА_1 до головного спеціаліста Івано-Франківського міського відділу Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області Гавриша Миколи Івановича, Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправним окремого положення індивідуального акта у формі рішення та його скасування,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач громадянин Республіки Індія ОСОБА_2 (адвокат ОСОБА_3 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до головного спеціаліста Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області Гавриша Миколи Івановича та Управління ДМС України в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення № 14 від 20.03.2019 року в частині пункту 2, яким заборонено позивачу в`їзд в Україну строком до 20.03.2022 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав те, що рішення № 14 від 20.03.2019 року в частині пункту 2 суперечить приписам Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справі України № 1235 від 17.12.2013 року, а також окремими положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2019 року позов задоволено; визнано протиправним та скасовано пункт 2 рішення № 14 від 20.03.2019 року, прийнятого головним спеціалістом Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області, затвердженого начальником Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області, яким заборонено громадянину Республіки Індія Джаскаран ОСОБА_4 в`їзд в Україну строком до 20.03.2022 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Управління ДМС України в Івано-Франківській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції у винесеному ним рішенні помилково посилався на Інструкцію про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справі України № 1235 від 17.12.2013 року. При прийнятті відповідачем рішення № 14 від 20.03.2019 року про застосування до позивача заборони в`їзду на територію України вірно враховано тривалий період незаконного перебування в Україні та характеристику особи.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним і протиправним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, дослідивши наявні у справі письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.03.2019 року працівниками Івано-Франківського МВ УДМС України в Івано-Франківській області виявлено громадянина Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при перевірці документів якого встановлено порушення іноземцем дозволеного строку перебування в України. За результатами встановлення даного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП, складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МІФ 001044 від 20.03.2019 року (а.с. 10).

Постановою ПР МІФ 001044 від 20.03.2019 року на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн, який сплачений ним у повному обсязі(а.с. 12).

Зважаючи на те, що позивачем порушено встановлені норми законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, відповідачем прийнято рішення № 14 від 20.03.2019 року, яким зобов`язано його покинути територію України до 24.03.2019 року та заборонено в`їзд в Україну строком до 20.03.2022 року. Пункт 1 вказаного Рішення, щодо виїзду з України, позивач виконав 23.03.2019 року.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в оскаржуваному рішенні головного спеціаліста Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування відносно позивача заборони подальшого в`їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення. Відповідач неправильно ототожнив підстави для примусового повернення позивача в країну походження, визначені ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», з підставами для заборони його в`їзду в Україну.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно із частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 статті 26 цього ж Закону передбачено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

У своєму позові позивач посилався на Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справі України № 1235, зокрема на пункт 3, де вказано, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до частини 1 статті 13 вищезазначеного Закону в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Посилання позивача на вказану норму Інструкції №1235 є хибним, оскільки дані відносини, які виникли, врегульовані Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справі України № 353/271/150 від 23.04.2012 року (далі Інструкція № 353/271/150).

Пунктом 1.3 Розділу 1 Інструкції № 353/271/150 передбачено, що дія цієї Інструкції поширюється на посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону, органів СБУ та іноземців, які підлягають примусовому поверненню чи примусовому видворенню за межі України у випадках, передбачених Законом України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2.1 Розділу 2 вказаної Інструкції рішення про примусове повернення іноземців може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Зважаючи на тривалий період незаконного перебування позивачем на території України, що порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, колегія суддів дійшла переконання про наявність належних правових підстав для заборони громадянину Республіки ОСОБА_1 в`їзду в Україну строком на три роки.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що за приписами частини другої статті 26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства може супроводжуватись забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Наведене свідчить, що рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства не є обов`язковим до застосування при прийнятті рішення про примусове повернення в країну походження, а отже, є факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час примусового повернення в країну походження цих осіб. Водночас передбачене право на прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства свідчить про наявність дискреційних повноважень органу Державної міграційної служби за належної оцінки обставин справи.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.11.2018 року у справі №750/8187/16-а

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права, суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору помилково встановив фактичні обставини справи та надав їм неналежну правову оцінку, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 272, 288, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області задовольнити, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2019 року у справі № 344/5291/19 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
Н. М. Судова-Хомюк

Повний текст постанови складено 24.05.2019 року.