Справа № 420/5774/18
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5774/18

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С. Дата і місце ухвалення: 07.03.2019р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Одеського обласного військового комісаріату, Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області, про визнання протиправними дій щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років на виконання судового рішення та зобов`язання призначити пенсію за вислугу років, -

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Одеського обласного військового комісаріату, Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області, в якому просив суд: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 листом від 03.10.2018р. №2282/А-11 у призначенні, на виконання постанови Приморського районного суду м.Одеси від 14.06.2006р. по справі №2а-1071/06, пенсії за вислугу років та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 11 листопада 2004 року з виплатою суми не отриманої пенсії за період з 11.11.2004р. по день фактичного призначення пенсії за вислугу років.

Позов обґрунтовував тим, що постановою Приморського районного суду м.Одеси від 14.06.2006р. по справі №2а-1071/06, яка набрала законної сили, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 11.11.2005р. та сплатити йому суму недоотриманої пенсії з 11.11.2004р. до фактичного призначення військової пенсії за вислугу років. Ухвалою від 29.06.2010р. замінено сторону по справі №2а-1071/06 з Одеського обласного військового комісаріату на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Однак, при зверненні позивача до ГУ ПФУ в Одеській області щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та призначення йому пенсії за вислугу років, відповідач листом від 03.10.2018р. №2282/А-11 відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії з посиланням на відсутність у нього відповідної вислуги років, що дає право на призначення такого виду пенсії. Позивач вважає незаконною таку відмову відповідача, так як наявність у нього права на призначення пенсії за вислугу років вже було предметом судового розгляду, а тому орган пенсійного фонду повинен лише здійснити дії, пов`язанні з виконанням судового рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 листом від 03.10.2018р. №2282/А-11 у призначенні, на виконання постанови Приморського районного суду м.Одеси від 14.06.2006р. по справі №2а-1071/06, пенсії за вислугу років.

Провадження у справі за позовними вимогами про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 11 листопада 2004 року з виплатою суми не отриманої пенсії за період з 11.11.2004р. по день фактичного призначення пенсії за вислугу років закрито на підставі п.4 ч.1 ст.238 КАС України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог, ГУ ПФУ в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення від 07.03.2019р. у відповідній частині, з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що Головне управління самостійно не призначає пенсії, а вчиняє такі дії лише на підставі відповідних документів та довідок, які надаються Одеським обласним військовим комісаріатом. Відповідно до розрахунку загального страхового стажу від 17.07.2016р. №205, який складений фінансово-економічним управлінням Командування сухопутних військ, вислуга років ОСОБА_1 складає 12 років 4 дні. Згідно листа начальника управління персоналу заступника начальника штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 10.08.2016р. №116/9/1/10001/ДСК капітан запасу ОСОБА_1 права на пенсію не має.

Також, апелянт посилається на те, що на адресу ГУ ПФУ з ІНФОРМАЦІЯ_2 не надійшли документи, необхідні для призначення пенсії ОСОБА_2 за вислугу років, зокрема, розрахунок вислуги років, відповідні довідки та грошовий атестат. А відтак, у відповідача відсутні документи, необхідні для призначення пенсії позивачу.

ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просить скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає, що відповідач своєю відмовою у призначенні та виплаті ОСОБА_1 пенсії по вислузі років перевищує свої повноваження та ставить під необґрунтований сумнів висновки судового рішення, яке набрало законної сили.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

На підставі ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ПФУ в Одеській області, тобто в частині вимоги ОСОБА_2 , яку задоволено оскаржуваним судовим рішенням.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що постановою Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2006 року по справі №2а-1071/06, яка набрала законної сили на підставі ухвали Вищого адміністративного суду України від 07 жовтня 2008 року, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 11 листопада 2005 року та сплатити суму недоотриманої пенсії з 11 листопада 2004 року до фактичного призначення військової пенсії за вислугу років.

Ухвалою від 29 червня 2010 року замінено сторону по справі №2а-1071/06 ІНФОРМАЦІЯ_1 на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

12.01.2016р. ОСОБА_1 надіслав до ГУ ПФУ в Одеській області належним чином завірені копії всіх судових рішень по справі №2а-1071/06 з метою виконання постанови Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2006 року.

Листом від 03.02.2016р. за вих.№90/А-11 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило ОСОБА_1 про те, що з Одеського обласного військового комісаріату не передавались необхідні для призначення пенсії документи.

На звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою з цього приводу до Одеського обласного військового комісаріату позивач отримав лист від 16.09.2016р. за вих.№7138, яким його повідомлено про надіслання до органу Пенсійного фонду документів, необхідних для вирішення питання з призначення йому пенсії.

Листом від 28.12.2016р. за вих.№16770/03 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило позивача, що на підставі отриманого з фінансово-економічного управління КСВ ЗСУ розрахунку вислуги років було встановлено, що на день досягнення позивачем 45-річного віку, його стаж військової служби становить 12 років 4 дні, а відповідно до наданих документів, загальний трудовий стаж - 24 роки 7 місяців 26 днів, що унеможливлює призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

17.09.2018р. позивач знову звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області щодо призначення йому пенсії за вислугу років, право на яку йому встановлено судовим рішенням по справі №2а-1071/06.

ГУ ПФУ в Одеській області листом від 03.10.2018р. за вих.№2282/А-11 відмовило позивачу у призначенні пенсії. У вказаному листі відповідач зазначив, що відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (в редакції на дату звернення позивачем із заявою про призначення пенсії до Одеського обласного військового комісаріату) право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби і військової служби за контрактом, звільнені із служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-тирічного віку, мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців складає військова служба, служба в органах внутрішніх справ або служба в державній пожежній охороні. Згідно з доданим до подання розрахунком вислуги років на пенсію, складеним фінансово-економічним управлінням Командування сухопутних військ, вислуга років ОСОБА_1 складає 12 років 4 дні, а загальний трудовий стаж на день досягнення 45-річного віку 24 роки 07 місяців 26 днів. У зв`язку з цим, зазначено, що ОСОБА_1 не має права на призначення пенсії за вислугу років.

Також, у вказаному листі відповідач запропонував позивачу з метою виконання виконавчого листа №2а-1071/06, виданого Приморським районним судом м.Одеси 16.04.2009р., звернутися до суду щодо зобов`язання Одеського обласного військового комісаріату надати ГУ ПФУ документи, які б давали ОСОБА_1 право на призначення пенсії за вислугу років.

Вважаючи незаконними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років на виконання постанови Приморського районного суду міста Одеси від 14 червня 2006 року по справі №2а-1071/06 з підстав, зазначених у листі від 03.10.2018р., ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

За змістом статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно ч.2, ч.3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років на виконання постанови Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2006 року по справі №2а-1071/06 ГУ ПФУ в Одеській області в листі від 03.10.2018р. за вих.№2282/А-11 посилається на відсутність у позивача стажу, визначеного пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та необхідного для призначення відповідної пенсії.

На вказану обставину посилається апелянт і в обґрунтування вимог поданої ним апеляційної скарги.

Колегія суддів не приймає до уваги такі посилання пенсійного органу, оскільки постановою Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2006 року по справі №2а-1071/06, яка набрала законної сили та яка є обов`язковою до виконання для УПФУ, встановлено, що станом на дату звернення до ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 досяг 45-річного віку в 2004 році, загальний трудовий стаж, згідно трудової книжки, складає понад 30 років, з них календарний стаж військової служби 12 років 10 місяців.

Такий висновок суду першої інстанції визнано обґрунтованим ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.10.2008р. по вказаній справі.

З вказаного слідує, що наявність у ОСОБА_1 необхідного стажу, визначеного пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», та, як наслідок, його право на призначення пенсії за вислугу років, встановлено в судовому порядку, у зв`язку з чим під час виконання судового рішення, яке набрало законної сили, позивач не повинен вказані обставини повторно доводити органу, який уповноважений на вчинення дій щодо призначення пенсії.

Також, необґрунтованими є посилання ГУ ПФУ в Одеській області на ненадходження від Одеського обласного військового комісаріату необхідних документів для призначення пенсії ОСОБА_1 , оскільки, по-перше, листом від 16.09.2016р. №7139 Одеський ОВК повідомив позивача про надіслання 12.09.2016р. до ГУ ПФУ в Одеській області подання та інших документів щодо призначення йому пенсії, та, по-друге, статтею 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відповідачу надано право самостійно вимагати відповідні документи в Одеського ОВК.

Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року (справа Жовнер проти України) Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Одеській області висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції від 07 березня 2019 року немає.

Відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 травня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук