Справа № 824/355/18-а
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

21 травня 2019 року

справа №824/355/18-а

адміністративне провадження №К/9901/6582/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року у складі судді Бондарюка О.В.

та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року у складі суддів Сушка О.О., Смілянця Е.С., Залімського І.Г.

у справі №824/355/18-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Чернівецькій області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 (далі - платник податків, позивач у справі) звернулася до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернівецькій області (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якій просив скасувати податкові повідомлення-рішення від 27 вересня 2017 року №52491-13, №52488-13, №52486-13, №52484-13, №52487-13, №52485-13, №52483-13, №52490-13, №52489-13 та від 18 грудня 2017 року №524831-13, №524911-13, №524901-13, №524881-13, №524851-13, №524841-13, №524861-13, №524871-13, яким визначено суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з підстав безпідставності їх прийняття.

05 жовтня 2018 року рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій висновувалися з правомірності прийнятих податковим органом податкових повідомлень-рішень.

У березні 2019 року позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У касаційній скарзі зазначає, що суди попередніх інстанцій невірно встановили обставини справи. Зокрема, зазначає про розбіжність загальної площі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка становить 639,90 кв.м., а не 700 кв.м. Крім того, відповідачем двічі враховано площу будинку за адресою АДРЕСА_2 , що призвело до подвійного оподаткування.

05 квітня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача після усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в ухвалі цього ж суду від 12 березня 2019 року, та витребувано справу №824/355/18-а з Чернівецького окружного адміністративного суду.

16 квітня 2019 року справа № 824/355/18-а надійшла на адресу Верховного Суду.

22 квітня 2019 року у Верховному Суді зареєстровано відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач посилаючись на її необґрунтованість, просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, в межах доводів касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення вимог касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомості вбачається, що позивач на праві власності володіє наступними об`єктами нерухомості: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 700 кв.м.; квартира за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 151,4 кв.м.; будинок за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 492,4 кв.м.; будинок за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 427,5 кв.м.; будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 549,6 кв.м.; будинок за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 750.5 кв.м.; будинок за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 69,1 кв.м.; будинок за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 18.9 кв.м.; нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 1059 кв.м. (право власності зареєстровано 05 серпня 2016 року); квартира за адресою: АДРЕСА_7 загальною площею 132,6 кв.м.

Згідно з Рішенням міської ради м. Києва від 23 червня 2011 року № 242/5629 (зі змінами від 11 лютого 2016 року) ставка податку становить 1 відсоток від мінімальної заробітної плати, встановлено станом на 01 січня звітного року.

Рішенням Мигівської сільської ради від 08 липня 2015 року № 991-27/15 встановлено, що ставка податку на нерухоме майно становить 0,1 відсоток від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового періоду).

Рішенням Чернівецької міської ради від 28 січня 2016 року № 80 встановлена ставка податку на нерухоме майно для житлового будинку, загальна площа якого перевищує 250 кв. м., що перебувають у власності фізичних осіб становить 1 відсоток від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового року). Для нежитлових приміщень, що перебувають у власності фізичних осіб, ставка податку становить 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового року).

27 вересня 2017 року податковим органом згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України прийнято податкові повідомлень-рішень форми "Ф" про визначення позивачу податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, які направлені рекомендованим листом повернені, вручені особисто 07 листопада 2017 року:

№52491-13 про визначення податкового зобов`язання на суму 1972,22 грн;

№52488-13 про визначення податкового зобов`язання на суму 24,62 грн;

№52486-13 про визначення податкового зобов`язання на суму 25977,64 грн;

№52484-13 про визначення податкового зобов`язання на суму 556,88 грн;

№52487-13 про визначення податкового зобов`язання на суму 90,01 грн;

№52485-13 про визначення податкового зобов`язання на суму 641,43 грн;

№52483-13 про визначення податкового зобов`язання на суму 25715,94 грн;

№52490-13 про визначення податкового зобов`язання на суму 33629,61 грн;

№52489-13 про визначення податкового зобов`язання на суму 5654,8 грн.

18 грудня 2017 року за результатами розгляду скарги позивача на зазначені податкові повідомлення-рішення податковим органом прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

№524831-13 про збільшення податкового зобов`язання на суму 41,40 грн;

№524911-13 про збільшення податкового зобов`язання на суму 114,07 грн;

№524901-13 про збільшення податкового зобов`язання на суму 1016,39 грн.

№524881-13 про збільшення податкового зобов`язання на суму 1,42 грн.;

№524851-13 про збільшення податкового зобов`язання на суму 37,07 грн.;

№524841-13 про визначення податкового зобов`язання на суму 32,21 грн.;

№524861 -13 про збільшення податкового зобов`язання на суму 56,54 грн.;

№524871 -13 про збільшення податкового зобов`язання на суму 5,2 грн.

Вказані податкові повідомлення-рішення вручені позивачу засобами поштового зв`язку 23 січня 2018 року.

При вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, Суд виходить з наступного.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пунктом 12.3. статті 12 Податкового кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 266 Податкового кодексу України ).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Підпунктом 266.5.1. пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення) встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом "ґ" підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до пунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

Отже, при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковий орган повинен враховувати площу приміщення, розмір мінімальної заробітної плати на 1 січня звітного року (1378 грн) та ставку податку, яка встановлена рішенням міської ради та не перевищує три відсотки.

Податковим кодексом України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Рішення органів місцевого самоврядування і застосовані при прийнятті спірних рішень ставки податку, позивачем не заперечувались.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу нараховане грошове зобов`язання на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 700 кв.м., тоді як загальна площа вказаного будинку становить 639,90 кв.м. відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомості. Зазначена розбіжність не узгоджена і після виконання позивачем вимог підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, що підтверджується наявним у матеріалах справи рішенням податкового органу про результати розгляду скарги від 08 грудня 2017 року.

Крім того, суди попередніх інстанцій не встановили походження будинку за адресою АДРЕСА_2 , чи є це одна будівля чи дві. Якими правоустановчими документами підтверджується право власності позивача.

Судами також не встановлена відповідність кожного оскаржуваного податкового повідомлення-рішення окремому об`єкту нерухомості, за який необхідно сплатити грошове зобов`язання.

Вказані документи та обставини не досліджені, не оцінені судами попередніх інстанцій, зміст, та правові наслідки цих документів не встановлені.

За приписами частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У зв`язку з вищенаведеним Суд визнає, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року скасувати, а справу № 824/355/18-а направити на новий розгляд до Чернівецького окружного адміністративного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я. Олендер