Справа № 826/8356/17-а
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8356/17-а Суддя (судді) першої інстанції: Матійчук Г.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, за апеляційною скаргою Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на рішення Печерського районного суду м.Києва від 13.09.2018, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до Пенсійного фонду України, Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просить: зобов`язати Ірпінське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області поновити, нарахувати та виплачувати їй пенсію за віком з 07 жовтня 2009 року, а також зобов`язати Пенсійний фонд України проконтролювати вказані нарахування та виплати.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 13.09.2018 позовні вимоги задоволено частково.

Зобов`язано Ірпінське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України.

В задоволені інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, Ірпінське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції не було враховано приписи частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно з якими виплата пенсії здійснюється лише у разі тимчасового виїзду пенсіонера за кордон та продовжує виплачуватись щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія.

Відтак, оскільки позивачем не було надано жодних підтверджуючих документів щодо громадянства України та щодо постійного проживання (перебування)на території України, відтак для виплати пенсії позивачу відсутні підстави.

Крім того, вказує, що угода з державою Ізраїль про соціальне забезпечення не ратифікована Верховною Радою України, тому позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відзиві на позовну заяву позивач зазначив, що судом першої інстанції всебічно досліджено обставини справи та докази, які знаходяться в матеріалах справи, а відтак винесено законне та обґрунтоване рішення.

Крім того, звертає увагу на рішення Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №805/402/18 щодо виплати пенсії громадянам, які мають статус тимчасово переміщених осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу позивам зазначено, що одержання призначеної особі пенсії не може пов`язуватись з умовою постійного проживання в Україні, відповідно держава повинна згідно конституційних принципів гарантувати таке право, незалежно від місця проживання особи - в Україні чи за її межами.

Відповідно позивач має право на поновлення виплати раніше призначеної пенсії з 07.10.2009.

В судове засідання з`явився представник відповідача. Апелянт підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та рішення суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Надаючи правову оцінку обставинам справи судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в 1998 році було призначено пенсію за віком, яка виплачувалася відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

У 2006 році позивач виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, тому їй було припинено виплату пенсії в Україні з 24.04.2006.

У подальшому, 15.03.2017 та 26.04.2017 позивач звернулась до ПФУ в м.Буча та ГУ ПФУ з заявою про поновлення виплати пенсії.

Листом від 16.05.2017 за № 403/Б-05 ГУ ПФУ у Київській області повідомлено ОСОБА_1 про відмову в задоволенні вимоги про поновлення виплати пенсії посилаючись на відсутність міжнародно-правової угоди між Ізраїлем та Україною щодо пенсійного забезпечення ( а.с 11).

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Відтак, враховуючи рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, позивач має право на відновлення виплати пенсії, не зважаючи на виїзд на постійне місце проживання за кордон.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Пунктом 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У подальшому, рішенням Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Як вірно відмічено судом першої інстанції, відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Проте, наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності вживати заходів щодо захисту свого права, якщо воно порушується.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Так, колегія суддів враховує, що за правилами частини 2 статті 49 Закону № 1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46цього Закону.

Відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління пенсійного Фонду України, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Згідно п. 4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

З матеріалів справи вбачається, що до відповідача зверталась позивачка з заявами 15.03.2017 та 26.04.2017 про поновлення виплати пенсії (а.с. 23-25), однак останнім дій щодо поновлення та виплати пенсії ОСОБА_1 вчинено не було.

Відтак, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Враховуючи вище викладене та з огляду на те, що позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області поновити, нарахувати та виплачувати їй пенсію за віком.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо зобов`язання Пенсійного фонду України проконтролювати вказані нарахування та виплати, оскільки суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє та на даний час не вбачається протиправних дій Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо невиконання даного рішення суду.

Разом з тим, судом попередньої інстанції не було враховано, що підстави для поновлення позивачу виплати пенсії виникли саме з дати її звернення до відповідача з заявою щодо поновлення пенсії, тобто з 15 березня 2017 року.

У той же час, відповідно до частин першої та другої статті 99 КАС України (в редакції діючій до 15 грудня 2017 року на момент звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Статтею 100 КАС України (в редакції діючій до 15 грудня 2017 року на момент звернення позивача до суду) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до частини другої цієї статті позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Отже, даний спір повинен розглядатися у межах звернення до адміністративного суду, тобто в межах шестимісячного строку. Підстав для поновлення строку звернення до суду, які б можна було вважати поважними, позивачем не наведено.

З огляду на вищевказане, з урахуванням часу звернення позивача з позовом до суду (03 липня 2017 року), позовні вимоги в частині поновлення виплати їй пенсії підлягають задоволенню з 15 березня 2017 року, позовні вимоги за період з 07 жовтня 2009 року по 02 січня 2017 року включно, підлягають залишенню без розгляду.

У задоволенні позову в частині вимог за період з 03 січня 2017 року по 14 березня 2017 року слід відмовити, оскільки для захисту порушеного права позивач в цей період не вчинив активних дій щодо звернення до Управління ПФУ, що зумовлює необізнаність суб`єкта владних повноважень щодо необхідності відновлення прав позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 (справа №520/9721/16-а), від 12.03.2019 (справа №752/10522/16-а), в постановах Верховного Суду України від 12 та 19 травня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно), а також від 8 червня 2016 року (справи № 21-174а16).

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, частиною третьою статті 123 КАС України встановлено що, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Аналогічні наслідки пропуску строку також були передбачені статтею 100 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017 року, що була чинною на момент подання позовної заяви).

Отже, беручи до уваги кожен аргумент, викладений учасниками справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та залишення позовних вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 02 січня 2017 року включно без рогляду.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на рішення Печерського районного суду м.Києва від 13.09.2018 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 13.09.2018 скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Зобов`язати Ірпінське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 15.03.2017 із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про зобов`язання вчинити певні дії за період з 7 жовтня 2009 року по 02 січня 2017 року включно - залишити без розгляду.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 21.05.2019