Справа № 420/805/19
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/805/19

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О.Г.
Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту: 12.03.2019р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання зарахувати строк навчання, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про: визнання дії відповідача військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо відмови зарахувати строк навчання в Київському суворовському військовому училищі з 15 серпня 1984 до 26 червня 1986 року у загальний строк військової служби та у строк безперервної військової служби протиправними; зобовязання відповідача - військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) зарахувати строк навчання в Київському суворовському військовому училищі з 15 серпня 1984 до 26 червня 1986 року у загальний строк військової служби та у строк безперервної військової служби.

Обгрнунтовуючи адміністративний позов позивач зазначив, що у загальний строк військової служби та у строк безперервної військової служби не зараховано навчання у Київському суворовському військовому училищі з 15 серпня 1984 до 26 червня 1986 року. Вважаючи таке рішення відповідача незаконним, просив суд зарахувати у строк військової служби та у строк безперервної військової служби навчання у Київському суворовському військовому училищі з 15 серпня 1984 до 26 червня 1986 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання зарахувати строк навчання відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при винесені рішення від 07 березня 2019 року, неправильно застосував Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», у редакції, чинній до 13 травня 1999 року, яка передбачала зарахування періоду навчання у військово-навчальному закладі (військовому ліцеї) до проходження військової служби.

Також апелянт вказує, що відповідач частково визнав його право на включення строку навчання у Київському суворовському військовому училищі до загального строку військової служби та у строк безперервної військової служби, оскільки в своєї відповіді на звернення позивача, відповідач послався лише на те, що позивачем не було надано до заяви документу, який був би підставою для визначення терміну, з якого починається перебіг строку його військової служби.

У відзиві ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на апеляційну скаргу зазначається, що скаржник в апеляційній скарзі взагалі не зазначає у чому полягає незаконність або необґрунтованість рішення першої інстанції, неповнота встановлення обставин або неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, в чому полягало порушення норм матеріального та процесуального права, а наведені доводи апеляційної скарги фактично дублюють позовну заяву в повному обсязі.

Відповідач також зазначає, що навчання у суворовських військових училищах є не що інше, як підготовка молоді допризовників для подальшого проходження військової служби та підготовка до вступу до військово-навчальних закладів. Тому, як зазначає відповідач, немає жодних підстав для зарахування позивачу його навчання в суворовському військовому училищі до стажу військової служби.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 навчався у Київському суворовському військовому училищі з 15 серпня 1984 до 26 червня 1986 року, що підтверджується довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №179/1/10616 від 05.09.2018 року. Період навчання в Училищі у строк військової служби позивачу враховано не було.

Як вбачається з військового квитка (а.с.15-16), позивач проходив військову службу у Збройних силах з 01.08.1986 року (з часу прибуття до Московського вищого прикордонного командного училища) та відповідно з цього часу йому почав зараховуватися строк військової служби.

Листом № 30/С-115 від 18.12.2018 року, Одеський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України повідомив ОСОБА_1 про те, що виходячи із поданих останім документів, які підтверджують окремі періоди служби, підстав для опрацювання і направлення для призначення пенсії за вислугу років не має. Як зазначено у вказаному листі, загальна вислуга років позивача станом на 13.03.2003 року (день виключення зі списків особового складу), становила усього 18 років 08 місяців 07 днів (а.с.20)

Крім того, листом № 30/С-6 від 30.01.2019 року, відповідач повідомив позивача про те, що зарахування періоду навчання у суворовському училищі до вислуги років для призначення пенсії не передбачено (а.с.22-23).

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність у позивача права на зарахування навчання у Київському суворовському військовому училищі з 15 серпня 1984 до 26 червня 1986 року у строк військової служби у зв`язку з досягнення громадянином України відповідного віку, передбаченого статтею 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволені позову, при цьому виходить із наступного.

Статтею 12 Закону України № 2262-XII Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 9 квітня 1992 року (в редакції чинній на час звільнення позивача), встановлено, що пенсія за вислугу років призначається за умови наявності на день звільнення з військової служби вислугу 20 років і більше.

Як встановлено вище, загальна вислуга років позивача станом на 13.03.2003 року (день виключення зі списків особового складу), становила усього 18 років 08 місяців 07 днів.

Строк навчання у Київському суворовському військовому училищі з 15 серпня 1984 до 26 червня 1986 року до загальної вислуги років позивача не увійшов, з приводу чого і виник данний спір.

В свою чергу, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, на період навчання позивача в Київському суворовському військовому училищі діяло «Положення про суворовські, нахімовське, військово-морське, військово-музичне училища», затверджене наказом Міністра оборони СРСР від 09.07.1981р. №150, відповідно до якого час навчання суворовців, нахімовців та вихованців в суворівських, нахімовському та військово-музичному училищах в строк діючої військової служби не зараховувався.

12 травня 1992 року набрав чинності Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992р..

Статтею 24 вказаного Закону (№2232-ХІІ), було визначено початок і закінчення перебування на військовій службі. Зокрема, початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

В свою чергу, після набуття чинності 31 липня 1999 року нової редакції Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», стаття 24 вже не пов`язувала початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею).

Між тим, вводячи в дію Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» законодавець не надав йому зворотної дії в часі.

Натомість, Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», у редакції, чинній у період з 12 травня 1992 року по 31 липня 1999 року, яка передбачала зарахування періоду навчання у військово-навчальному закладі (військовому ліцеї) до проходження військової служби, на момент виникнення спірних відносин (навчання позивача у Київському суворовському військовому училищі) не діяв.

Отже, оскільки до початку дії редакції статті 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», якою було визначено початок перебування на військовій службі з дня прибуття на навчання до військового ліцею, вказаного у приписі, виданому військовим комісаріатом, позивач вже закінчив навчання у Київському суворовському військовому училищі й Закону не надано зворотної дії в часі, то правових підстав для зарахування у строк дійсної військової служби позивача часу його навчання у суворовському училищі не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про нібито часткове визнання відповідачем права позивача на включення строку навчання у Київському суворовському військовому училищі до загального строку військової служби та у строк безперервної військової служби, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказане спростовується самим листом № 30/С-6 від 30.01.2019 року, де відповідач повідомив позивача про те, що зарахування періоду навчання у суворовському училищі до вислуги років для призначення пенсії не передбачено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не приймає до уваги вище наведені доводи апелянта та вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позову з урахуванням необґрунтованості позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та надана їм належна правова оцінка. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення та скасування рішення від 07 березня 2019 року, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлено 21 травня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук