Справа № 520/3777/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

21.05.2019 р. справа №520/3777/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1
до Ізюмського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області
про1) визнання протиправним та скасування рішення №117/П-14 від 03 квітня 2019 року Ізюмського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, 2) зобов`язання Ізюмського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області провести з 01.10.2017 перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, відповідно до частини 3 статті 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», -

встановив:

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2019р. прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 07.05.2019р.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що райУПФУ протиправно відмовлено у призначенні заявнику пенсії у порядку ч.3 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній енергетичній станції під час проходження спеціальних військових зборів.

Відповідач, Ізюмське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що заявник брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи не як військовослужбовець дійсної строкової служби.

Суд, вивчивши доводи позову і заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник проходив дійсну військову строкову службу у період 11.11.1983р.-14.01.1986р.

Участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи заявник брав у період 01.09.1988р.- 01.11.1988р. вже під час проходження служби в органах внутрішніх справ як учасник спеціальних військових зборів.

Відповідно до висновку №34 від 25.02.1994р. заявник одержав захворювання, пов`язане з ліквідацією аварії на Чорнобильській АЕС, набув статусу інваліда 2 групи згідно з посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З 01.04.2011р. заявник одержує пенсію у порядку Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

20.03.2019р. заявник звернувся із заявою довільної форми до Ізюмського ОУПФУ Харківської області з приводу призначення з 01.10.2017р. пенсії у порядку ч.3 ст.59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи».

За наслідками вирішення порушеного заявником питання владний суб`єкт листом від 03.04.2019р. №117/П-14 відмовив у призначенні пенсії.

Як з`ясовано судом, фактичною підставою для відмови послугувало судження владного суб`єкта про те, що заявник брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не як військовослужбовець дійсної строкової служби, а як особа, призвана на спеціальні військові збори.

Перевіряючи відповідність закону оскарженої відмови владного суб`єкта суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі установлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні ст.10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" заявник під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС діяв саме як військовослужбовець, бо проходив спеціальні військові збори.

До винесення Конституційним судом рішення № 1-р(II)/2019 від 25.04.2019р. по справі № 3-14/2019 (402/19, 1737/19) заявник не мав суб`єктивного права на пенсійне забезпечення у порядку ч.3 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", позаяк під час ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи дійсної строкової військової служби за призовом не проходив.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, на момент вчинення владним суб`єктом оскарженої відмови мотиви владного управлінського діяння райУПФУ відповідали як вимогам діючого закону та процедурі вирішення питання про призначення пенсії (ч.1 ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", ст.82 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"), так і фактичним обставинам спірних правовідносин, у яких форма звернення заявника не відповідає вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1; далі за текстом - Порядок №22-1).

Тому, підстав для задоволення заявлених вимог суд не вбачає.

Водночас із цим, суд не може залишити поза увагою приписи ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

При цьому, суд бере до уваги, що ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та принципу верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі "якості" закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Національний закон України - ч.3 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" явно та однозначно не відповідав ані вимозі якості закону за міжнародними стандартами права, ані Основному Закону України.

Відтак, суд вважає за необхідне керуватись ч.2 ст.9 КАС України і захистити право заявника на пенсійне забезпечення, здійснивши вихід за межі позову і обтяживши владного суб`єкта з 25.04.2019р. обов`язком провести пенсійне забезпечення особи у порядку ч.3 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" шляхом призначення пенсії на підставі рішення суду з урахуванням рішення Конституційного суду України № 1-р(II)/2019 від 25.04.2019р. по справі № 3-14/2019 (402/19, 1737/19).

Підстав для застосування вимог ст.382 КАС України суд не вбачає.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст. 139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Вийти за межі позову.

Зобов`язати Ізюмське об`єднане управління пенсійного фонду України в Харківській області (ідентифікаційний код - 40387920; місцезнаходження - Харківська обл., м.Ізюм, просп.Незалежності,2, 64309) провести пенсійне забезпечення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 25.04.2019р. у порядку ч.3 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" шляхом призначення пенсії на підставі рішення суду з урахуванням рішення Конституційного суду України № 1-р(II)/2019 від 25.04.2019р. по справі № 3-14/2019 (402/19, 1737/19).

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Старосєльцева