Справа № 120/1432/19-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

м. Вінниця

22 травня 2019 р. справа № 120/1432/19-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Дончик Віталій Володимирович, розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

26.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, передбаченої ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» протиправною;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, передбачене ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно довідки-розрахунку командира військової частини НОМЕР_1 №34/20 від 09.04.2013.

Ухвалою суду від 02.05.2019 року, у зв`язку з недотриманням вимог статті 160 КАС України, позовну заяву залишено без руху та встановлено 10-денний термін з дня одержання копії ухвали для усунення недоліків, шляхом надання суду клопотання про поновлення строку звернення та доказів поважності його пропуску.

16.05.2019 року позивачем подано до суду матеріали на виконання ухвали від 02.05.2019 року (вх. № 26278), а саме заяву про поновлення строку звернення до суду. В поданій заяві вказав, що 08.04.2013 року він був звільнений з військової служби (за віком) у запас з правом носіння військової форми одягу та виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 . На час звільнення, позивач вважав, що з ним провели повний розрахунок, як це передбачено п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджений указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

У січні 2019 року, зі слів колишніх військовослужбовців, які проходили службу у військовій частині НОМЕР_2 та були звільненні у 2013 році, позивач дізнався про те, що під час звільнення вони отримали грошове забезпечення за належне до видачі речове майно. Проте, під час звільнення з військової служби позивач не був повідомлений про наявну заборгованість, а лише у лютому 2019 року дізнався, що відповідно до довідки 34/20 військова частина не виплатила йому компенсацію вартості за неотримане речове майно.

З метою захисту свого права, 15.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 , в якій перебував на всіх видах забезпечення, із заявою в якій просив провести повний розрахунок. 07.03.2019 року командир військової частини НОМЕР_1 листом відмовив йому у проведенні повного розрахунку.

У зв`язку з тим, що в досудовому порядку спір не був врегульований, з метою захисту своїх порушених прав та свобод, 25.04.2019 року звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши матеріали позовної заяви, встановивши норми права, що регулюють спірні правовідносини, судом з`ясовано наступне.

Предметом оскарження у даній справі є невиплата ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що передбачено ст. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон № 2011-XII).

Положення частини першої статті 9-1 Закону № 2011-XII (в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби) передбачало, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1444 від 28.10.2004 року затверджено "Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час".

Пункт 27 цього Положення визначав, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно.

В подальшому, Законом № 567-VIII від 01.07.2015 пункт 1 статті 9-1 Закону № 2011-XII викладено в наступній редакції: "Продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 затверджено "Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно".

Згідно пункту 3 цього Порядку також передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Враховуючи вищенаведені норми, що визначали право на отримання речового майна або грошової компенсації за нього, з урахуванням термінів їх виплати, та визначаючись щодо поважності причин пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно частин першої другої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Правовий припис в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України не зловживаючи ними.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас (за віком) 10.04.2013 року. Також, позивач зазначає, що розрахунки з ним було проведено під час звільнення, у той час, як із позовною заявою про стягнення коштів за неотримане речове майно звернувся до суду з лише 25.04.2019 року, тобто зі спливом більш ніж 6 років. При цьому позивач зазначає, що лише у лютому 2019 року він дізнався, що відповідно до довідки 34/20 військова частина не виплатила компенсацію вартості за неотримане речове майно.

З даного приводу суд зазначає, що за змістом статті 122 КАС України, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Згідно вказаних правовідносин, слід зазначити, що про наявне право на компенсацію речового майна позивач об`єктивно міг дізнатись під час звільнення з військової служби, в тому числі з грошового атестату, разом з тим, доказів поважності не ознайомлення з ним та неможливості звернення до суду за захистом порушеного права у визначені процесуальним законодавством суду ОСОБА_1 не наводить.

Посилання позивача на те, що ним в досудовому порядку вирішувалось питання виплати коштів за недоотримане речове майно шляхом листування з відповідачем, також не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки такі обставини не перешкоджали позивачу звернутися до суду в установлений законом строк.

Також, суд зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, для поновлення встановленого законом строку звернення до адміністративного суду необхідно встановити поважність причин його пропуску.

Поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до адміністративного суду та підтверджені належними доказами.

Будь-яких інших причин, які б могли бути визнані судом поважними та такими, що об`єктивно перешкоджали позивачу з 2013 року звернутись до суду з таким позовом, ОСОБА_1 не наводить.

За наведених обставин, аргументи зазначені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду не можна вважати поважними причинами пропуску строку та такими, що не залежали від волевиявлення особи, а відтак, судом не приймаються до уваги.

Зазначеної правової позиції дотримується також Верховний Суд в своїй постанові від 08.02.2019 року у справі 825/935/17.

Відповідно до частин першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом з тим, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 року (справа "Каменівська проти України"), "право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим. .. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності".

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

За сукупністю наведених обставин, враховуючи, що викладені у заяві позивача обставини пропуску строку звернення до суду не є поважними причинами, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

На підставі викладеного, керуючись статтями 122, 123, 248, 256 КАС України, суд- -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович