Справа № 200/4842/19-а
Суддя: Буряк І. В.
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 р. Справа№200/4842/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Буряк І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради, відповідно до тексту якого позивач просить: визнати дії протиправними Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради щодо відмови у виплаті соціальної допомоги на особу з інвалідністю з 01.06.2016 року 31.12.2017 року; зобов`язати Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради виплатити ОСОБА_1 державну допомогу на особу з інвалідністю в період з 01.06.2016 року по 31.12.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку відповідача, як отримувач соціальної допомоги на особу з інвалідністю І групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 01.06.2016 відповідачем зазначені соціальні виплати припинено. Після звернення до відповідача із заявою про поновлення виплати даної допомоги, виплату поновлено з 01.01.2018 року. Проте заборгованість за період з 01.06.2016 року по 31.12.2017 року не виплачена. Листом відповідача повідомлено, що позивач після припинення виплат у 2016 року не зверталась до відповідача протягом 12 місяців. Вважає такі дії протиправними та такими, що порушують право н отримання соціальних виплат, у зв`язку із чим звернулась до суду із даним позовом за захистом порушеного права.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року позовну заяву залишено без руху. У встановлений судом строк позивачем недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року відкрито провадження у справі розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, надав письмовий відзив, відповідно до якого зазначив, що з 27.11.2014 року позивач перебуває на обліку в УПСЗН, як внутрішньо переміщена особа. За зверненням ОСОБА_1 від 10.02.2015 року до управління у відповідності до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» №2109-ІІІ від 16.11.2000 року на підставі рішення Жданівського міського суду Донецької області від 30.01.2007 року про визнання ОСОБА_1 опікуном над недієздатним ОСОБА_2 призначено державну допомогу на особу з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на період з 01.08.2014 року і довічно на особовий рахунок відкритий в установі ОСОБА_3

Виплати призупинено з 01.06.2016 року у зв`язку із ненаданням особового рахунку відкритого в установі ПАТ «Державний ощадний банк України» для здійснення виплати допомоги, як то передбачено вимогами постанови КМУ від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме за приписами зазначеного нормативно правового акту визначено що призначені з 01 травня 2016 року внутрішньо переміщеним особам пенсії (щомісячне довічне грошове утримання), усі види соціальної допомоги. Повідомлення про припинення виплат від 09.06.2016 року №01-20-4245-11 направлено поштою за місцем фактичного проживання. 24.01.2019 року позивач звернулась до управління із заявою про продовження виплати допомоги.

Після проведення засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол №8 від 29.01.2019 року) виплату допомоги поновлено на період з 01.01.2018 року. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» №2109-ІІІ державна соціальна допомога, призначена але не витребувана своєчасно одержувачем без поважних причин, виплачується за минулий час не більше як за 12 місяців перед зверненням за її одержанням. Відповідач, вважає що ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на одержання державної соціальної допомоги без будь-яких поважних причин з моменту припинення виплати допомоги протягом 30 місяців, отже поновлення виплат проведено з урахуванням приписів ст. 12 Закону України №2109-ІІІ.

З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що вимоги позивача про стягнення недоплачених сум є необґрунтованими, задоволенню не підлягають оскільки допомога виплачена згідно діючого законодавства.

У відповідності до частини 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Пунктом 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

У відповідності до частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Перебіг строку звернення до суду починається з моменту, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Предметом позову у справі є визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу державної соціальної допомоги по догляду за дитиною-інвалідом за період з 01.05.2016 по 05.12.2017.

З матеріалів справи вбачається, що позивач дізналась про порушення свого права 04.03.2019 з відповіді на свій лист від 24.02.2019. Таким чином, строк звернення до суду обчислюється з 04.03.2019.

Позовна заява ОСОБА_1 надійшла до суду 04.04.2019, а отже - шестимісячний строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги, дослідивши докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність певних обставин справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, про що свідчить копія паспорту. Позивач є опікуном ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є інвалідом з дитинства 1 групи підгрупи А, що підтверджується судовим рішенням від 30.01.2007 року у справі №6-2/07 та довідкою МСЕК серія 10 ААБ №042264.

Позивач перебуває на обліку відповідача, як внутрішньо переміщена особа та отримувач державної соціальної допомоги на особу з інвалідністю Пилипчука ОСОБА_4 П.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 , не надано рахунку відкритого в установі «Державний ощадний банк України» для перерахування виплати допомоги, відповідачем призупинено виплату державної соціальної допомоги з 01.06.2016 року.

На підставі звернення ОСОБА_1 від 24.01.2019 року виплату державної соціальної допомоги відповідачем поновлено з 01.01.2018 року, виплату коштів за період з 01.01.2018 року по 28.02.2019 року проведено у період нарахування лютого 2019 року.

Суд зазначає, що у цій справі сам факт існування у позивача права на отримання державної соціальної допомоги на особу з інвалідністю не оспорюється сторонами. Суть права позивача є достатньо чіткою і передбачено діючим законодавством. Спірним питанням є невиплата допомоги за період з 01.06.2016 року по 31.12.2017 року.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частина 1 статті 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16.11.2000 року № 2109-III (далі - Закон № 2109-III) відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Так, згідно зі статтею 1 Закону № 2109-III право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

У відповідності до приписів статті 6 Закону № 2109-III виплата державної соціальної допомоги зупиняється у випадку пропуску строку переогляду особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, а в разі визнання знову особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення, але не більш як за один місяць.

Якщо строк переогляду пропущено з поважної причини, виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення виплати, але не більш як за 3 роки, за умови, що за цей період її визнано особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю. При цьому, якщо при переогляді особи з інвалідністю з дитинства переведено до іншої групи інвалідності (вищої або нижчої), то державна соціальна допомога за зазначений період виплачується за попередньою групою.

У разі припинення виплати державної соціальної допомоги внаслідок нез`явлення на переогляд без поважних причин, при наступному визнанні особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, виплата цієї допомоги поновлюється з дня встановлення інвалідності або визнання дитиною з інвалідністю.

У відповідності до статті 10 Закону № 2109-III державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання. Виплата державної соціальної допомоги провадиться щомісячно за поточний місяць у встановлені місцевою державною адміністрацією строки. Призначена державна соціальна допомога виплачується особі з інвалідністю з дитинства незалежно від одержуваного нею заробітку, стипендії, аліментів або інших доходів. Державна соціальна допомога, яка призначена на дитину з інвалідністю віком до 18 років, виплачується незалежно від одержання на неї інших видів допомоги.

Згідно статті 12 Закону України № 2109-III суми державної соціальної допомоги, призначені, але не витребувані своєчасно одержувачем без поважних причин, виплачуються за минулий час не більш як за 12 місяців перед зверненням за її одержанням. Суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому, виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Підстави припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги, передбачені статтею 14 вказаного закону, а саме: виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини; у разі влаштування дитини з інвалідністю віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у повному розмірі відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини; при зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з кого вона була припинена за попереднім місцем проживання. Невиплату або відмову у виплаті державної соціальної допомоги за минулий час може бути оскаржено у судовому порядку відповідно до закону.

Суд звертає увагу на те, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах особи з інвалідністю для її належного матеріального забезпечення.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд наголошує, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Отже, соціальна допомога призначена ОСОБА_1 , як опікуну особи з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за своєю природою є допомогою особі з інвалідністю, а не її опікуну.

Разом із тим, суд звертає увагу, що оскільки рішення про припинення допомоги з підстав передбачених ст. 14 Закону № 2109-III управлінням не приймалось, доказів направлення повідомлення про припинення виплат на підставі не надання рахунку відкритого у відповідній установі банку, відповідачем суду не надано.

Відтак, враховуючи те, що припинення виплати допомоги здійснено без прийняття відповідного рішення, при цьому відповідачем не доведено вини позивача через яку не здійснено отримання допомоги за спірний період, суд дійшов висновку, що відмова у виплаті сум державної соціальної допомоги за період з 01.05.2016 по 05.12.2017 є протиправною, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Судом встановлено, що позивач є опікуном особи з інвалідністю І групи, яка за рішенням суду від 04.01.1991 року визнана недієздатною.

Пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 139, 244-250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради у виплаті соціальної допомоги ОСОБА_1 на особу з інвалідністю за період з 01.06.2016 року 31.12.2017 року.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради (85113, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Громова, 14, виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) державну допомогу на особу з інвалідністю за період з 01.06.2016 року по 31.12.2017 року.

Повний текст рішення складено та підписано 22 квітня 2019 року.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.292, 295, 297 КАС України.

Суддя Буряк І. В.