Справа № 120/1067/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 травня 2019 р. Справа № 120/1067/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Кулика В.В.,

представника позивача Голуб Н.В.,

представника відповідача Лозінської І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

25.03.2019 адвокат Голуб Н.Є. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області № Ф-133470-53 від 10.02.2019 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 18276,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з 17.08.2015 по 03.01.2019 позивач перебував на загальній системі оподаткування як фізична особа-підприємець. За цей період підприємницької діяльності не здійснював, податкових платежів не сплачував та звітності не подавав. Разом з тим, 16.03.2019 він отримав вимогу відповідача про сплату заборгованості з єдиного внеску в сумі 18276,72 грн. Така вимога, на думку позивача, є незаконною. При цьому позивач вказує на те, що відповідач не повідомив його про існування недоїмки, яка виникла вперше, та не надіслав йому вимогу про сплату боргу, що призвело до накопичення значної суми заборгованості. Окрім того, відповідач порушив процедуру, що передує прийняттю вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску. Зокрема, податковий орган сформував вимогу, однак при цьому не вручив позивачу акта перевірки, чим порушив його право на подання відповідних заперечень. До того ж, вимога підписана посадовою особою Козятинського управління ГУ ДФС у Вінницькій області, повноваження якої не підтверджені. Відтак позивач вважає оскаржувану вимогу протиправною і такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 02.04.2019 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

22.04.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що відповідно до інформаційної системи фіскального органу позивач з 17.08.2015 зареєстрований як фізична особа-підприємець та є платником ЄСВ. Після внесення відповідних змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI, як фізична особа-підприємець позивач був зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок незалежно від суми отриманого доходу (прибутку), в розмірі не менше мінімального страхового внеску. Однак позивач свого обов`язку зі сплати єдиного внеску не виконав, внаслідок чого станом на 31.01.2019 у нього виникла заборгованість (недоїмка) в сумі 18276,72 грн. Також відповідач зазначає, що оскаржувана вимога сформована на підставі даних інформаційної системи фіскального органу та з дотриманням вимог Закону № 2464-VI і підзаконних нормативно-правових актів. Вимога дійсно підписана начальником Козятинського управління ГУ ДФС у Вінницькій області ОСОБА_2 Г. ОСОБА_3 , однак він уповноважений на вчинення таких дій на підставі наказу Головного управління ДФС у Вінницькій області № 7126 від 14.11.2018.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала заявлені позовні вимоги та надала пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяв. Просить суд врахувати, що відповідач порушив строк обчислення боргу зі сплати єдиного внеску та не надіслав позивачу вимогу відразу після виникнення заборгованість за перший звітній період. В такому разі позивач невідкладно б вчинив дії щодо реєстрації припинення своєї підприємницької діяльності. Натомість внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача утворилася значна сума недоїмки, яку позивач не може сплатити, оскільки не працює та доходів не отримує. Також представник позивач зауважує, що додані до відзиву документи не засвідчені належним чином, а тому не можуть братися до уваги при вирішенні справи.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Наголошує на тому, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки з єдиного внеску, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Крім того, чинним законодавством передбачено, що якщо фізична особа-підприємець на кінець календарного місяця має недоїмку зі сплати внеску, вимога про його сплату надсилається податковим органом протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску. Отже, оскаржувана вимога була правомірно надіслана позивачу після виявлення контролюючим органом своєчасно несплачених сум єдиного внеску. Щодо доданих до відзиву документів, то вони, на думку представника відповідача, оформлені належним чином, оскільки прошиті, а їх відповідність оригіналу засвідчена підписом уповноваженої особи посадової особи Головного управління ДФС у Вінницькій області та печаткою.

Заслухавши пояснення сторін та оцінивши докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Встановлено, що відповідно до даних інформаційної системи органів ДФС позивач ОСОБА_1 з 17.08.2015 зареєстрований Козятинською районною державною адміністрацією Вінницької області як фізична особа-підприємець та взятий на податковий облік за № 87. В період з 17.08.2015 по 03.01.2019 позивач перебував на загальній системі оподаткування за основним видом підприємницької діяльності «роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів» (КВЕД: 45.32). 03.01.2019 до Реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача як фізичної особи-підприємця за власним рішенням (номер запису 1005994).

Крім того, як видно з даних інтегрованої картки платника податку за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування), станом на 31.01.2019 за позивачем рахується борг (недоїмка) зі сплати ЄСВ в загальній сумі 18276,72 грн, в тому числі 8448,00 грн за 2017 рік, 9828,72 грн за 2018 рік та 918,06 грн за січень 2019 року.

10.02.2019 на зазначену суму сформовано вимогу № Ф-133470-53 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, яка підписана начальником Козятинського ГУ ДФС у Вінницькій області ОСОБА_4 . Повноваження цієї посадової особи на підписання вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску підтверджується наказом Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області № 7126 від 14.11.2018, що міститься у матеріалах справи та наданий відповідачем на вимогу суду.

Позивач вважає вищевказану вимогу протиправною і такою, що оформлена з порушенням визначеної законом процедури, а тому звернувся до суду з позовом про її скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходить з таких мотивів.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

У статті 1 цього Закону наведено визначення окремих термінів, що вживаються у законі, серед яких:

єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI);

застрахована особа фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI);

страхувальники роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI);

недоїмка сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Статтею 2 Закону № 2464-VI окреслено сферу правового регулювання цього Закону та передбачено, що його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2464-VI виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

До основних принципів збору та ведення обліку єдиного внеску згідно із ст. 3 Закону № 2464-VI належать, зокрема, законодавче визначення умов і порядку його сплати; обов`язковість сплати; законодавче визначення розміру єдиного внеску; відповідальність платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

В силу положень ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є:

1) роботодавці:

підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абзац другий пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI);

4) фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт чотири частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).

Водночас згідно з ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI звільняються від сплати за себе єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, відповідно до вимог спеціального закону, яким є Закон № 2464-VI, фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску, окрім випадків, визначених у ч. 4 ст. 4 цього Закону, коли вони можуть бути платниками внеску лише за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Крім того, частиною дванадцятою статті 9 Закону України № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відтак, на переконання суду, той факт, що позивач в період перебування на обліку в податковому органі з 17.08.2015 по 03.01.2019 підприємницької діяльності не здійснював, податкових платежів не сплачував та звітності не подавав, не звільняє його від обов`язку зі сплати єдиного внеску в порядку та розмірах, встановлених законом.

Як видно з матеріалів справи, відповідно до даних інтегрованої картки платника податку за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) станом на 31.01.2019 за позивачем рахувалася заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску на загальну суму 18276,72 грн, що виникла внаслідок несплати поточних нарахувань за 2017-2018 рр. та січень 2019 року.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Взяття на облік таких осіб здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Відповідно до розділу ХІ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1588 від 09.12.2011, після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись в контролюючих органах як фізична особа-платник податків, яка отримала доходи від провадження підприємницької діяльності. Така особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від здійснення підприємницької діяльності, повинна закрити всі рахунки, відкриті у фінансових установах та в установлені строки подати податковому органу відповідні документи про закриття об`єкта оподаткування.

Крім того, в силу вимог абзацу сьомого частини першої статті 4 Закону № 2464-VI зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.

Отже, не впливає на зобов`язання позивача зі сплати заборгованості з єдиного внеску також та обставина, що позивач припинив підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець і 03.01.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис.

Більше того, згідно з пунктом 9 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом міністерства фінансів України № 435 від 14.04.2015, у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, така особа зобов`язана подати сама за себе Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску із зазначенням типу форми «ліквідаційна», де останнім звітним періодом буде період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи положення частини третьої статті 6 Закону № 2464-VI, вказані обов`язки поширюються також на платників єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, тобто і на позивача у справі.

Водночас порядок обчислення і сплати внеску регулюється статтею 9 Закону № 2464-VI. Зокрема, абзацом три частини восьмої цієї статті (у чинній редакції) передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При цьому до 01.01.2018 відповідні платники єдиного внеску були зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року (згідно з абзацом три частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI зі змінами, внесеними Законом № 77-VIII від 28.12.2014).

В силу положень ч. 2-5 ст. 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону № 2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Порядок стягнення заборгованості з платників єдиного внеску, формування, оформлення та надсилання вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску передбачений розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 20.04.2015 № 449 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 7 травня 2015 року за № 508/26953) (далі Інструкція № 449).

Так, відповідно до пунктів 2-4 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення фіскальним органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника фізичної особи).

При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: 1 частина літера "Ю" (вимога до юридичної особи) або "Ф" (вимога до фізичної особи), 2 частина порядковий номер, 3 частина літера "У" (узгоджена вимога). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

Судом встановлено, що оскаржувану вимогу за № Ф-133470-53 від 10.02.2019 було сформовано та надіслано позивачу на підставі облікових даних інформаційної системи податкового органу, як платнику єдиного внеску (фізичній особі-підприємцю), який на кінець календарного місяця (станом на 31.01.2019) має недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Водночас наявність заборгованості зі сплати внеску є самостійною підставою для направлення платникові вимоги про її сплату без проведення додаткових перевірок. Відтак доводи позивача про те, що йому не було надіслано акта перевірки, є помилковими, оскільки перевірка не проводилась і не була підставою для формування оскаржуваної вимоги.

Крім того, за змістом положень абзацу вісім пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається платникам єдиного внеску фізичним особам-підприємцям протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій), якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Отже, відображаючи в оскаржуваній вимозі всю суму заборгованості позивача в розмірі 18276,72 грн, відповідач діяв правомірно та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Це також повністю узгоджується з приписами ч. 16 ст. 25 Закону № 2464-VI, якою передбачено, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки з єдиного внеску, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Відтак суд вважає помилковими посилання позивача на те, що відповідач протиправно обчислив заборгованість з єдиного внеску одноразово за весь попередній період. До того ж, це не право, а обов`язок контролюючого органу формувати (надсилати) вимогу на всю суму недоїмки платника, а не за окремі звітні періоди.

Крім того, незаконність оскаржуваної вимоги позивач обґрунтовує тим, що, на його думку, відповідач повинен був надіслати йому вимогу відразу, коли заборгованість виникла вперше.

Проте системний аналіз положень пунктів 1-3 розділу VI Інструкції № 449 вказує на те, що саме платник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, тоді як вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається фіскальним органом лише у разі виявлення своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску.

Отже, факт накопичення у позивача значної суми заборгованості не пов`язується з неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, а, насамперед, є наслідком тривалої несплати позивачем тих сум соціального внеску, які він повинен був сплачувати в силу вимог закону.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що оскаржувана вимога була сформована (надіслана) відповідачем правомірно та з дотриманням вимог чинного законодавства, а наведені позивачем доводи не дають підстав для її скасування.

Оскільки відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника, при вирішенні справи суд не може взяти до уваги посилання позивача на скрутне матеріальне становище та надмірну обтяжливість для нього суми недоїмки, що визначена в оскаржуваній вимозі.

Також суд відхиляє посилання представника позивача на неналежність доказів, приєднаних до відзиву. Відповідні документи відповідають вимогам, встановленим у ст.ст. 73, 74, 94 КАС України, та засвідчені належним чином (прошиті, підписані уповноваженою особою відповідача та скріплені печаткою юридичної особи). До того ж, суд не вбачає обґрунтованих підстав ставити їх під сумнів.

Крім того, позивач вважає, що оскаржувана вимога порушує його майнові права та інтереси, гарантовані Конвенцією. Надаючи оцінку доводам в цій частині, суд зазначає, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При розгляді справ за вказаною статтею Конвенції Європейський суд з прав людини наступні критерії, за якими може здійснюватися втручання у право: (1) «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», (2) воно повинне мати легітимну мету («в інтересах суспільства») та (3) бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами особи з одного боку та інтересами суспільства з іншого. Інакше кажучи, на особу при втручанні в її права за статтею 1 Протоколу № 1 не повинен бути покладений «надмірний індивідуальний тягар».

В цьому контексті суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Водночас єдиний соціальний внесок є обов`язковим платежем до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування, що справляється в Україні з метою забезпечення страхових виплат за поточними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Будучи платником такого внеску, позивач зобов`язаний сплачувати його в порядку і розмірі, встановленому законом. При цьому чинне законодавство, що регулює відповідні питання, є чітким, передбачуваним та дає змогу відокремити правомірну поведінку від протиправної, а також передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Окрім того, правовідносини, пов`язані із збором та веденням обліку єдиного внеску, регулюються насамперед Законом № 2464-VI та Інструкції № 449. Норми цих законодавчих актів не є колізійними та не допускають можливості їх різного тлумачення в тих питаннях, що мають значення для вирішення спору. Також вказані акти не містить норм, які б давали позивачу достатні підстави не виконувати свого обов`язку зі сплати єдиного внеску. До того ж, навіть якщо окремі положення чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не можуть вважатися однозначними, то згідно з висновками ЄСПЛ, наданими у справі «Сєрков проти України» (№ 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року, п. 35), сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці (див. рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland) [ВП], заява № 44158/98, п. 65, від 17 лютого 2004 року).

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій і докази, надані позивачем, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

З урахуванням положень ст. 139 КАС України підстав для відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору немає.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Голуб Наталія Євгенівна (адреса здійснення адвокатської діяльності: АДРЕСА_2 );

3) відповідач: Головне управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (, місцезнаходження юридичної особи: Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100).

Повне судове рішення складено та підписано суддею 24.05.2019.

Суддя Сало Павло Ігорович