Справа № 280/1170/19
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

22 травня 2019 року Справа № 280/1170/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, )

про визнання бездіяльність протиправної та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Запорізькій області щодо неподання висновку про повернення помилково сплаченої суми податку з продажу об`єкту нерухомості за платіжним документом № 894958 від 15 грудня 2017 року для виконання органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів;

-зобов`язати Головне Управління ДФС у Запорізькій області направити висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, про повернення відповідних сум на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 ;

-зобов`язати Головне Управління ДФС у Запорізькій області в 30 денний строк з дня набрання законної сили судового рішення по справі подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою суду від 25 березня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику осіб), а справу призначено до розгляду на 23 квітня 2019 року.

Позовна заява обґрунтована тим, що 15 грудня 2017 року згідно чеку № 894958 позивачем було сплачено 6662,00 грн. податку за проведення операції з продажу об`єкту нерухомості відповідно до договору купівлі-продажу від 15 грудня 2017 року. Зазначає, що вищевказану суму податку було сплачено помилково виходячи з огляду на приписи пункту 172.1 статті 172 Податкового Кодексу. Вказує, що 22 грудня 2018 року позивачем подано заяву до Головного управління ДФС у Запорізькій області про повернення помилково сплачених коштів. Проте Листом № 402/14/08-01-50-07 від 11 січня 2019 року Головне управління ДФС у Запорізькій області повідомило позивача про те, що податок на доходи фізичних осіб був сплачений правомірно та не підлягає поверненню в силу положень статей 172, 172.1 Податкового Кодексу України, у зв`язку з тим, що державна реєстрація права власності здійснена 09 листопада 2017 року, отже ОСОБА_1 є власником майна менше трьох років. Позивач вважає, що в порушення вимог статті 43.5 Податкового Кодексу України Відповідач не підготував висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та не подав його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Такою бездіяльністю Відповідач порушив гарантоване ОСОБА_1 законом право на повернення помилково сплачених коштів. Така відмова на думку позивача є протиправною, оскільки у заяві про повернення помилково сплачених коштів позивачем повідомлялось, що право власності на будинок виникло до 2004 року, та зареєстровано відповідно до законодавства, що існувало на той час. Зокрема вказує, що до державного реєстру речових прав на нерухоме майно - будинок запис про право власності внесено 09 листопада 2017 року за № 23368879, та згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підставою виникнення права власності вказано Технічний паспорт від 11 січня 1991 року, виданий Запорізьким бюро технічної інвентаризації.

Євстафієва ОСОБА_2 просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник Головного управління ДФС у Запорізькій області проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№15630 від 18 квітня 2019 року), у якому зазначено, що позивачем було сплачено 6662,00 грн. податку за проведення операцій з продажу об`єкту нерухомості відповідно до договору купівлі-продажу від 15 грудня 2017 року. Вказує, що право власності на нежитловий будинок зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 09 листопада 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 221. Вважає, що в зв`язку з вищенаведеним згідно пункту 172.1 статті172 ПКУ підстав в поверненні коштів не має, оскільки згідно наданих копій документів Позивач була власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 менше трьох років, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № НОМЕР_2 від 09 листопада 2017 року та посвідчується нотаріально завіреним договором купівлі-продажу житлового будинку № ННА 159785 від 15 грудня 2017 року.

Представник Головного управління ДФС у Запорізькій області просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

15 грудня 2017 року ОСОБА_1 продала житловий будинок літ.А з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 103,9 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 ., - що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 15 грудня 2017 року, зареєстрованим в реєстрі за №8426.

ОСОБА_1 сплачено 6662,00 грн. податку за проведення операції з продажу об`єкту нерухомості відповідно до договору купівлі-продажу від 15 грудня 2017 року, що підтверджується копією квитанції №894958 від 15 грудня 2017 року.

ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою від 19 грудня 2018 року про повернення помилково сплаченої суми податку за проведення операції з продажу об`єкту нерухомості.

Листом № 402/14/08-01-50-07 від 11 січня 2019 року Головне управління ДФС у Запорізькій області повідомило позивача про те, що згідно пункту 172.1 статті 172 Податкового Кодексу України підстав в поверненні коштів немає, оскільки з наданих ОСОБА_1 копій документів позивач є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 менше трьох років.

ОСОБА_1 не погоджуючись із відмовою Головного управління ДФС у Запорізькій області в поверненні позивачу помилково сплаченої суми податку за проведення операції з продажу об`єкту нерухомості у сумі 6662,00 грн. при укладанні Договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 грудня 2017 року, звернулась до суду із цим позовом.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 172.4 статті 172 ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

За правилами пункту 172.1 статті 172 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Умова щодо перебування такого майна у власності платника податку понад три роки не розповсюджується на майно, отримане таким платником у спадщину.

Дохід від відчуження господарсько-побутових споруд, що розташовані на одній ділянці з житловим або садовим (дачним) будинком та продаються разом з ним, для цілей оподаткування окремо не визначається.

Пунктом 43.1 статті 43 ПК України передбачено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

За приписами пункту 43.3 статті 43 ПК України обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Згідно пункту 43.4 статті 43 ПК України платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.

Пунктом 43.5 статті 43 ПК України встановлено, що контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до пункту 43.6 статті 43 ПУ України повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані.

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 03 вересня 2013 року № 787 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у поданні або заяві платника. Повернення платежів фізичним особам, які не мають рахунків у банках, може здійснюватись шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу Казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім`я органу Казначейства, або з відповідних рахунків банку чи підприємства поштового зв`язку, вказаних у поданні або заяві платника (його довіреної особи).

Пунктом 5 розділу І Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів встановлено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою від 19 грудня 2018 року про повернення помилково сплаченої суми податку за проведення операції з продажу об`єкту нерухомості.

Листом № 402/14/08-01-50-07 від 11 січня 2019 року Головне управління ДФС у Запорізькій області повідомило позивача про те, що згідно пункту 172.1 статті 172 Податкового Кодексу України підстав в поверненні коштів немає, оскільки з наданих ОСОБА_1 копій документів позиває є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 менше трьох років.

Відповідач посилається на те, що право власності на нежитловий будинок зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 09 листопада 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 221, отже в зв`язку з вищенаведеним згідно пункту 172.1 статті172 ПКУ підстав в поверненні коштів не має, оскільки згідно наданих копій документів Позивач була власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 менше трьох років, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № НОМЕР_2 від 09 листопада 2017 року та посвідчується нотаріально завіреним договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3 ННА 159785 від 15 грудня 2017 року.

З цього приводу суд зазначає, що при вирішенні даного спору необхідно встановити час та підстави виникнення права власності.

В матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №103798643 від 15 листопада 2017 року, згідно якого: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 221, житловий будинок, літ А, загальною площею 103,9 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , - зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ). Номер запису про право власності: 23368879; дата, час державної реєстрації: 09 листопада 2017 року 13:00:41; Підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 11 січня 1991 року, видавник Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації.

У матеріалах адміністративної справи також наявна копія технічного паспорту на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , виданий 11 січня 1991 року Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації на ім`я ОСОБА_1 .

За визначенням, наведеним у пункті 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційна дія це державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Таким чином з аналізу вищезазначених норм суд дійшов висновку, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Тобто, суд звертає увагу, що відповідачем помилково ототожнюються поняття «Виникнення права власності» та «Реєстрація права власності».

Отже, суд звертає увагу, що внесення 09 листопада 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності запису №23368879 про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна НОМЕР_2 , житловий будинок, літ А, загальною площею 103,9 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 є дією, яка носить лише інформативний характер, та жодним чином не є підставою виникнення права власності на вказане майно.

Суд зазначає, що у вищевказаному Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підставою виникнення права власності на вищезазначене майно вказано технічний паспорт б/н, виданий 11 січня 1991 року Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації.

На час видачі технічного паспорту на спірний житловий будинок порядок реєстрації нерухомості в Українській СРСР регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, Міністерства комунального господарства Української PCP від 31 січня 1966 року, затвердженою Заступником Міністра комунального господарства Української PCP В.Романовим 31 січня 1966 року та погодженою Заступником Голови Верховного суду Української PCP Р.Сіденком 15 січня 1966 pоку.

Пунктом 6 Розділу ІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP встановлено, що не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду (на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.).

Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Тобто, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради.

Стаття 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку.

За приписами частини 1 статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Відповідно до частини 2 статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм суд дійшов висновку, що наявність запису в погосподарській книзі сільської Ради, було достатньою підставою для реєстрації права власності при включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу. Тобто вказаними нормами імперативно встановлено, що факт наявності запису в погосподарській книзі є достатнім підтвердженням права власності на будинки в сільській місцевості.

Судом досліджено копії сторінок з погосподарської книги № 11 Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, надані позивачем, та встановлено, що згідно запису № 486 першим членом господарства за адресою АДРЕСА_4 , записана ОСОБА_1 . В подальшому назву вилиці було змінено на Молодіжну, про що свідчить довідка Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області №0400 від 17 січня 2018 року.

Також, як зазначалось вище, судом досліджено копію технічного паспорту на житловий будинок з інвентарним номером НОМЕР_3 , розташований за адресою: АДРЕСА_2 , виданий 11 січня 1991 року Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації на ім`я ОСОБА_1 .

Отже, вищенаведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 на дату продажу житлового будинку літ.А з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 103,9 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 (Договір купівлі-продажу житлового будинку від 15 грудня 2017 року), була власником вищевказаного майна з 1991 року, тобто значно більше ніж три роки.

Враховуючи все вищевикладене, та приписи пункту 172.1 статті 172 ПК України суд дійшов висновку, що в даному випадку, позивач звільнений від оподаткування операції з продажу житлового будинку літ.А загальною площею 103,9 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , тому помилково сплачена сума такого податку підлягає поверненню позивачу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо неподання висновку про повернення помилково сплаченої суми податку з продажу об`єкту нерухомості за платіжним документом № 894958 від 15 грудня 2017 року для виконання органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів є неправомірною.

Крім того, оскільки позовна вимога про зобов`язання відповідача направити висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, про повернення відповідних сум на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 є похідною від попередньої, - отже вона також підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про встановлення судового контролю, то суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини 1статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, законодавством передбачено право суду, а не обов`язок встановлювати судовий контроль про виконання судового рішення.

Суд, перевіривши доводи позивача про встановлення судового контролю та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що така вимога не підлягає задоволенню, з огляду її необґрунтованості.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

За приписами частини 2статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із системного аналізу вищезазначеного, з урахуванням з`ясованих на час розгляду справи обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суб`єктом владних повноважень у справі є Головне Управління ДФС у Запорізькій області, то з бюджетних асигнувань цього органу повинні бути присуджені позивачу судові витрати, документально підтверджені у сумі 768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 132, 139, 143, 241, 243-246, 255, 263 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ) про визнання бездіяльність протиправної та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ) щодо неподання висновку про повернення помилково сплаченої суми податку з продажу об`єкту нерухомості за платіжним документом № 894958 від 15 грудня 2017 року для виконання органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Зобов`язати Головне Управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ) направити висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, про повернення відповідних сум на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

В частині зобов`язання Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ) в 30 денний строк з дня набрання законної сили судового рішення по справі подати до суду звіт про виконання судового рішення відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ) судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 768 грн. 40 коп.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 22 травня 2019 року.

Суддя Д.В. Татаринов