Справа № 320/6962/18
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 травня 2019 року № 320/6962/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" (Родинське, Красноармійський район, Донецька область,85310, )

до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Міністерство юстиції України (Городецького, 13, Київ 1, 01001, )

про визнання протиправною та скасування Постанови ВП № 57802055,-

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" з позовом до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Міністерство юстиції України в якому просило:

- визнати протиправною та скасувати постанову Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 28.11.2018р. у ВП №57802055 про стягнення виконавчого збору від 18.09.2015 №3 48515525 витрат виконавчого провадження у сумі 1 477 736, 90 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 28.11.2018р. у ВП №57802055 про арешт коштів боржника.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що державний виконавець протиправно виніс постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 28.11.2018р. у ВП № 57802055 з метою примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 18.09.2015р. винесеної в межах виконавчого провадження № 48515525, оскільки за заявою стягувача у ВП № 48515525 виконавчий документ був повернутий на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". З вищевикладених підстав вважає протиправною постанову від 28.11.2018р. у ВП №57802055 про арешт коштів боржника.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2018р. справу передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2019р. справа розподілена на суддю Добрянську Я.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2019р. відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначив, що оскаржувані постанови є законними та обґрунтованими, оскільки при їх прийнятті держаний виконавець керувався вимогами ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", яка фактично зобов`язує виконавця до винесення таких постанов.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.05.2015р. у справі № 908/1678/15-г задоволено позовні вимоги публічного акціонерного товариства "ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ" (далі - ПАТ "ВБР"). Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛІМАНСЬКЕ» (ДП «Вугільна компанія «Красноліманська», м. Родінське, Красноармійський район, Донецька область, 85310, ) на користь публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» (вул. Чорновола В`ячеслава, буд. 25, м. Київ, 01135, код ЄДРПОУ 364700 (сімнадцять мільйонів сто сімдесят сім тисяч сімсот) грн. 00 коп. заборгованості за кредитом, 1486825 (один мільйон чотириста вісімдесят шість тисяч вісімсот двадцять п`ять) грн. 37 коп. процентів за користування кредитними коштами та 54788 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот вісімдесят вісім) грн. 41 коп. пені. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛІМАНСЬКЕ» (ДП «Вугільна компанія «Красноліманська», м. Родінське, Красноармійський район, Донецька область, 85310, ) на користь Державного бюджету України (одержувач: УДКСУ у м. Запоріжжі, , банк одержувача: ГУДКСУ у Запорізькій області, МФО 813015, рахунок №3007, код класифікації доходів бюджету 22030001) 73080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. судового збору (Державна судова адміністрація України, 050).

29.05.2015р. Господарським судом Запорізької області видано накази про примусове виконання вказаного вище судового рішення.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Міністерство юстиції України про відкриття виконавчого провадження від 20.08.2015р. відкрито виконавче провадження № 48515525 та зобов`язано боржника, сплатити заборгованість згідно виконавчого документа у строк до семи днів з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження. Одночасно повідомлено боржника про те, що у випадку невиконання рішення в наданий для самостійного виконання строк виконання відбуватиметься у примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

З огляду на невиконання судового наказу в добровільному порядку державним виконавцем у ВП № 48515525 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 20.08.2015р.

18.09.2015р. державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у ВП № 48515525 у розмірі 1 871 931,37 грн.

18.09.2015р. державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника у ВП № 48515525.

В подальшому, в межах виконавчого провадження № 48515525 проводились виконавчі дії. Так, зокрема, в ході примусового виконання частково стягнуто 3 544 588,69 грн. боргу, 394 622,03 грн. виконавчого збору та 1 081,12 грн. витрат виконавчого провадження.

Однак, 20.11.2018р. від стягувача до державного виконавця надійшла заява про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.11.2018р. у ВП № 48515525 виконавчий документ повернутий стягувачу.

28.11.2018р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57802055 з метою примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 18.09.2015р. винесеної в межах виконавчого провадження № 48515525.

Одночасно, державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 57802055 винесено постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 1477736,90 грн.

Також, 28.11.2018р. державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 57802055 винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, якою постановлено стягнути з позивача витрати на проведення виконавчих дій у сумі 427, 56 грн.

Позивач вважаючи протиправною постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 28.11.2018р. у ВП № 57802055 та постанову від 28.11.2018р. у ВП №57802055 про арешт коштів боржника, звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 40 Закону 1404-VIII передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.42 Закону №1404 кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення. (ч. 4 ст. 42 Закону 1404-VIII).

Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 №1302/29432 (далі - Інструкція), визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню.

Згідно з вимогами розділу VІ Інструкції постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1 - 4, 6, 7 і 9 ч. 1 ст. 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 Закону.

Тобто, виконавчий збір стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно ст.39 Закону в розмірі 10 % від суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно із пунктом 21 Розділу ІІІ Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Аналіз зазначених норм у сукупності дає підстави вважати, що стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови.

Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому, виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів. Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 22.02.2018р. у справі № 816/823/17.

Доводи позивача про те, що стягнення виконавчого збору можливе лише після здійснення державним виконавцем примусових заходів виконання, що призвели до фактичного стягнення за виконавчим листом грошових коштів в повному розмірі, які в подальшому були передані стягувачу, суд вважає помилковими, оскільки в даному випадку стягувач звернувся до державного виконавця саме із заявою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" наслідком чого є необхідність застосування державним виконавцем ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VIII за умовами якої, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 19.04.2018р. у справі № 825/739/17 адміністративне провадження №К/9901/2103/17.

Одночасно, суд наголошує, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду. Виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру. Навіть, наявність об`єктивних перешкод, що призвели до неможливості виконання рішення суду у добровільному порядку, не можуть розцінюватися як підстави для звільнення від сплати виконавчого збору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі №820/5807/16, від 19 квітня 2018 року у справі №825/739/17.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що оскаржувані постанови винесені відповідачем в порядку, у спосіб та в межах повноважень визначений чинним законодавством, а відтак відсутні підстави для їх скасування та задоволення позовних вимог.

При цьому, суд наголошує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Виходячи з вищевикладеного та поданих позивачем документів і матеріалів, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 КАС України,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. 287, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Я.І. Добрянська