Справа № 750/12753/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ганечко О.М.,

суддів Сорочка Є.О.,

Федотова І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, у якому просить визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати здійснити нарахування та відшкодувати вартість квитків у сумі 521,89 грн., та вартість путівки у сумі 3400,00 грн., а всього на загальну суму 3921,89 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.02.2019, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати вказане вище рішення суду, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з 11.08.2018 по 24.08.2018 син ОСОБА_1 оздоровлювався за направленням медичного закладу у туристично-оздоровчому комплексі «Едельвейс», що знаходиться в смт. Микуличин Івано-Франківської області. (а. с. 8-9)

Так, частину коштів в сумі 1500,00 грн., відповідно до довідки Чернігівської регіональної професійної спілки працівників прокуратури від 06.09.2018 № 21/18, сплачено профспілкою.

Загальна вартість вказаної путівки складає 4900,00 грн., з яких, 3400,00 грн. сплачено позивачем. (а. с. 10)

Крім того, позивачем понесено витрати на квитки, які загалом складають 521,89 грн. (а .с. 11-12)

У зв`язку з наведеним, позивач звернулась із заявою до Управління із заявою про відшкодування батьківської доплати вартості туристично-оздоровчої путівки та оплати проїзних квитків.

Листом № 05-07/24058 від 18.09.2018 позивачу відмовлено у вищевказаному відшкодуванні, у зв`язку з тим, що на даний час Кабінетом Міністрів України не ухвалено Порядок надання щорічної грошової допомоги для забезпечення путівками на оздоровлення потерпілих дітей, а тому, враховуючи вищевикладене та Рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018, ОСОБА_1 рекомендовано звернутись до Управління з питання постановки на облік для забезпечення путівкою на оздоровлення. (а. с. 13)

Незгода з вказаною відмовою суб`єкта владних повноважень, зумовила звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що, оскільки позивач не перебувала на обліку в управлінні для забезпечення безоплатними санітарно-курортними путівками на 2018 рік, що підтверджується заявою від 25.10.2018 та самостійно сплатила за путівку сина, у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування та виплати компенсації позивачу вартості туристично-оздоровчої путівки, у розмірі 3400,00 грн.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що позовна вимога про відшкодування вартості оплати проїзних квитків є необгрунтованою, зважаючи на те, що чинним законодавством передбачено відшкодування вартості проїзду, а не вартості плати за надані у поїзді послуги, зокрема, за користування постільною білизною (разом з додатком на додану вартість), у зв`язку з чим, витрати ОСОБА_1 , понесені у зв`язку з оплатою вартості квитків, складають 461,89 грн. та які, згідно розпорядження від 29.10.2018 та списку, відповідачем сплачені ОСОБА_1 у листопаді 2018 року.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, з огляду на наступне.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. (ст. 3 Конституції України)

За ст. 16 Конституції України, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Отже, виходячи зі змісту ст. 16 Основного Закону України, обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Так, згідно ст. 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Зважаючи на приписи ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов`язується відшкодувати її за: 1) пошкодження здоров`я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; 2) втрату годувальника, якщо його смерть пов`язана з Чорнобильською катастрофою; 3) матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім`ї у зв`язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України.

На державу покладаються також зобов`язання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сферах охорони здоров`я, соціального захисту населення, освіти і науки, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи, управління зоною відчуження та зоною безумовного (обов`язкового) відселення, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадські організації організують щорічне медичне обстеження (диспансеризацію), санаторно-курортне лікування всіх осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, запроваджують систему радіаційно-екологічного, медико-генетичного, медико-демографічного моніторингу на території України. Цими органами у регіонах найбільшого зосередження осіб, які постраждали, створюються спеціалізовані центри, в тому числі дитячі, для обстеження, лікування, соціально-психологічної реабілітації та профорієнтації потерпілих осіб. (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»)

Згідно ст. 19 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», компенсації та пільги, встановлені в даному розділі, стосуються всіх громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до встановлених категорій.

Так, п. 5 ч. 1 ст. 30 Закону № 796 (у редакції від 01.01.2013, до моменту редакції від 01.01.2015, якою пункт 5 частини першої статті 30 виключено на підставі Закону № 76-VIII від 28.12.2014), передбачав, що щорічне безплатне забезпечення потерпілих дітей путівками на оздоровлення строком до двох місяців шляхом надання щорічної грошової допомоги для компенсації вартості путівки через безготівкове перерахування закладам оздоровлення, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за надання послуг із оздоровлення. Потерпілі діти віком до 10 років разом з одним із батьків або особою, яка їх замінює, за умови, що така особа належить до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, забезпечуються путівками на оздоровлення шляхом надання щорічної грошової допомоги для компенсації вартості путівки через безготівкове перерахування закладам оздоровлення, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за надання послуг із оздоровлення чи одержання грошової компенсації у розмірі середньої вартості путівки в Україні.

Порядок надання щорічної грошової допомоги та здійснення доплат за рахунок власних коштів, виплати грошової компенсації в розмірі середньої вартості путівки в Україні встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказаний вище пункт Закону № 796 виключено, шляхом внесення відповідних змін Законом України від 28.12.2014 № 76-VIIІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Надалі, абз. 3 п. п. 6 п. 4 розділу І Закону України № 76-VIIІ визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018, у зв`язку з тим, що вказаними змінами (виключено пункти) звужено зміст та обсяг існуючих прав і свобод громадян шляхом обмеження або скасування наданих державою соціальних прав у вигляді пільг, компенсацій і гарантій, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII зі змінами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що встановлення у законах України пільг, компенсацій та гарантій громадянам України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, обумовлено виконанням державою свого конституційного обов`язку, передбаченого ст. 16 Основного Закону України, щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та збереження генофонду Українського народу, які за своєю суттю є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян.

У рішенні Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018 зазначено, що скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Конституційний Суд України наголосив, що комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом № 796 (до внесення змін Законом № 76), слід сприймати як один із основних засобів реалізації державою закріпленого у статті 16 Конституції України обов`язку щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та збереження генофонду Українського народу. Обмеження чи скасування Законом № 76 пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Колегія суддів наголошує на тому, що право позивача на оздоровлення дитини, що передбачене положеннями Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є незаперечним та підтверджено вказаним вище рішенням Конституційного Суду України.

Колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на те, що п. 5 ч. 1 ст. 30 Закону № 796 було виключено, шляхом внесення відповідних змін Законом України від 28 грудня 2014 року №76-VIIІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» є необгрунтованим, оскільки абз. 3 п. п. 6 п. 4 розділу І Закону України № 76-VIIІ визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17.07.2018.

Проте, варто звернути увагу, що попередня редакція даного Закону в редакції від 01.01.2013 (до моменту редакції від 01.01.2015, якою пункт 5 частини першої статті 30 виключено на підставі Закону № 76-VIII від 28.12.2014), передбачає, що щорічне безплатне забезпечення потерпілих дітей путівками на оздоровлення строком до двох місяців шляхом надання щорічної грошової допомоги для компенсації вартості путівки через безготівкове перерахування закладам оздоровлення, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за надання послуг із оздоровлення. Потерпілі діти віком до 10 років разом з одним із батьків або особою, яка їх замінює, за умови, що така особа належить до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, забезпечуються путівками на оздоровлення шляхом надання щорічної грошової допомоги для компенсації вартості путівки через безготівкове перерахування закладам оздоровлення, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за надання послуг із оздоровлення чи одержання грошової компенсації у розмірі середньої вартості путівки в Україні.

Отже, на даний момент редакція п. 5 ст. 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», передбачає надання путівки на оздоровлення, у формі надання щорічної грошової допомоги для компенсації вартості путівки, шляхом безготівкового перерахування закладам оздоровлення, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за надання послуг із оздоровлення.

Таким чином, законодавством не передбачено умов, за яких відшкодовується вартість путівки батькам, які сплатили їх вартість самостійно, а визначено лише шлях надання компенсації вартості путівки, шляхом безготівкового перерахування закладам оздоровлення грошей за надання послуг санітарно-курортного лікування або відпочинку.

Як вже зазначалось раніше, син ОСОБА_1 у період з 11.08.2018 по 24.01.2018 оздоровлювався у туристично-оздоровчому комплексі «Едельвейс», відповідно до путівки, частково оплаченої Чернігівською регіональною Профспілкою працівників прокуратури та особисто позивачем (у сумі 3400,00 грн), а тому, оскільки позивач не перебувала на обліку в управлінні для забезпечення безоплатними санітарно-курортними путівками на 2018 рік, що підтверджується заявою від 25.10.2018 та самостійно сплатила за путівку сина, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації самостійно сплаченої вартості туристично-оздоровчої путівки дитини у розмірі 3400,00 грн.

Крім того, слід зазначити, що 25.10.2018 позивач звернулась із заявою до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради про взяття на облік для отримання путівки в санаторій (згідно медичних показань), а в разі незабезпечення санітарно-курортним лікуванням, просила виплатити компенсацію за невикористану відпустку. (а. с. 43)

Щодо позовної вимоги про відшкодування вартості оплати проїзних квитків, колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 30 Закону № 796, потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1 - 6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, як безплатний проїзд у межах України на всіх видах транспорту (крім таксі) дитині та особі, яка супроводжує хвору дитину до місця лікування (реабілітації), оздоровлення та назад (за направленням медичних закладів), з правом позачергового придбання квитків.

Наведене свідчить про те, що чинним законодавством передбачено відшкодування вартості проїзду, а не вартості плати за надані у поїзді послуги (користування постільною білизною, харчування, додаткові послуги щодо поліпшення комфорту).

Згідно п. 10.2 наказу Мінтрансзв`язку України від 27.12.2006 № 1196 «Про затвердження Правил перевезення пасажирів, багажу, ванжобагажу та пошти залізничним транспортом України», повна вартість проїзду (вартість проїзду дорослого пасажира) в спальних вагонах та вагонах з сидячими нумерованими місцями поїздів прямого та місцевого сполучення складається з двох частин: 1) квиток - частина вартості проїзду, змінювана залежно від категорії вагона та поїзда, що компенсує витрати на переміщення вагона; 2) плацкарта - частина вартості проїзду, змінювана залежно від категорії вагона, поїзда, що компенсує витрати на підготовку в рейс та обслуговування вагона.

До складових вартості проїзного документа включається квиток, плацкарта, податок на додану вартість, страховий збір (страховий платіж), плата за продаж проїзного документа (комісійний збір) та може включатись за бажанням пасажира плата за користування комплектом постільних речей та інші послуги, що надаються суб`єктом господарювання.

Пунктом 2.53 вищевказаного Наказу передбачено, що під час оформлення проїзних документів, квитковий касир або інший працівник, який одержує гроші під час розрахунку з пасажиром, повинен з`ясувати, чи згоден пасажир сплатити вартість за користування у вагоні постільними речами та інші послуги, що надаються суб`єктом господарювання.

У разі сплати пасажиром за його власним бажанням у квитковій касі вартості користування постільними речами та іншими послугами, що надаються суб`єктом господарювання, відповідна інформація зазначається у проїзному чи іншому документі.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно вказав, що вимога позивача про виплату відповідачем компенсації вартості проїзду в сумі 521,89 грн. є необґрунтованою, оскільки витрати ОСОБА_1 , понесені у зв`язку з оплатою вартості квитків, складають 461,89 грн. (100,00 грн. (квиток на автобус № 404045) + 100,00 грн. (квиток на автобус № 402252) + 109,06 грн. (посадочний документ від 27.06.2018; з виключенням вартості постільної білизни - 30,00 грн.) + 152,83 грн. (проїзний документ № 423363; з виключенням вартості постільної білизни - 30,00 грн.)) (а. с. 10, 12 зворот).

Отже, вказані витрати позивача у розмірі 461,89 грн. підтверджені наявними в матеріалах справи копіями проїзних документів та належно розраховані судом першої інстанції.

Проте, відповідно до наданих разом з відзивом на позовну заяву розпорядження № 488 від 29.10.2018 та списку (а. с. 41-42), відповідачем компенсація позивачу вартості за проїзд у розмірі 461,89 грн. нарахована у листопаді 2018 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У свою чергу, захист прав, свобод та інтересів слід відрізняти від їх охорони. Охорона прав та інтересів має на меті запобігти їх порушенню. Охорона здійснюється шляхом встановлення відповідних норм права, правових стимулів, заборон тощо. Натомість, захист прав здійснюється виключно у разі їх порушення.

Таким чином, під час розгляду справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, а позивачу при зверненні до суду із позовом до суб`єкта владних повноважень в порядку адміністративного судочинства слід довести попереднє виникнення між сторонами у справі публічно-правових відносин та порушення своїх прав.

Суд наголошує на тому, що передчасне задоволення вимог суперечить основним засадам адміністративного судочинства, оскільки судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому.

Оскільки в позовній заяві міститься вимога про нарахування/відшкодування відповідачем вартості квитків, а під час розгляду справи встановлено, що відповідач своїм розпорядженням нарахував позивачу зазначену компенсацію за проїзд дитини в транспорті, а тому, дані правовідносини не є спірними та не підлягають судовому захисту. У разі допущення суб`єктом владних повноважень бездіяльності щодо невиконання розпорядження № 488 від 29.10.2018, позивач не позбавлена права оскаржити її у суді.

Щодо посилання апелянта на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 23.05.2013 у справі К/800/8216/13, у якій серед усього іншого, суд посилався на норми п. 5 ст. 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якими було передбачено, що у разі неможливості надання путівки виплачується компенсація вартості самостійного санаторно-курортного лікування, колегія суддів вказує, що дана редакція статті була викладена та чинна, станом на момент виникнення спірних правовідносин (2011 рік), та передбачала право особи на отримання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, проте, станом на дату звернення позивача із заявою у 2018 році до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, положеннями п. 5 ст. 30 Закону передбачено механізм надання компенсації виключно шляхом надання компенсації вартості путівки, шляхом безготівкового перерахування закладам оздоровлення грошей за надання послуг санітарно-курортного лікування або відпочинку.

Оскільки судом апеляційної інстанції не було встановлено порушення норм матеріального права судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, що дають підстави для його скасування, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому, у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов