Справа № 819/2065/17
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3375/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом Тернопільської міської ради до управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про скасування постанов, -

суддя в 1-й інстанції - Баранюк А. З.,

час ухвалення рішення - 28.12.2018 року,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 28.12.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - Тернопільська міська рада звернулася в суд з позовом до відповідача - Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, в якому просила скасувати постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження по ВП №50672017 від 23 листопада 2017 року.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року позов задоволено частково. Скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 23 листопада 2017 року ВП № 50672017, винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Наконечною І. В. У задоволенні позовних вимог щодо скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 23 листопада 2017 року ВП № 50672017, винесеної головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Наконечною І. В. відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що у спірних правовідносинах управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України про виконавче провадження, оскільки при закінченні виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» настають наслідки, які передбачені ч.3 ст.40 цього Закону - якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору. Таким чином, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 23 листопада 2017 року ВП № 50672017 прийнята правомірно. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що приписи Закону України «Про виконавче провадження», що визначають порядок виконання рішень немайнового характеру, які не можуть бути виконані без участі боржника, не передбачають вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення та, як наслідок, стягнення з боржника виконавчого збору. Враховуючи наведене, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 23 листопада 2017 року ВП № 50672017 та наявність підстав для її скасування. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник позивача - Зушман О. Б. у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Іншу учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення предствника позивча, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2015 року зобов`язано Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області провести реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 .

11 лютого 2016 року Тернопільський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист з примусового виконання вказаного судового рішення.

04 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП №50672017 щодо примусового виконання виконавчого листа №819/3275/14-а.

21 вересня 2016 року на підставі ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» замінено сторону виконавчого провадження з Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області на відділ ДАБК Тернопільської міської ради.

Листом від 03 жовтня 2017 року №347/27 відділ ДАБК Тернопільської міської ради повідомив Відділ примусового виконання рішень управління ДФС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2015 року та проведення реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2

23 листопада 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №50672017 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

23 листопада 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській Наконечна І. В. винесла постанову про стягнення з боржника - управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області виконавчого збору у розмірі 12800,00 грн та стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 100,00 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що приписи Закону України «Про виконавче провадження», що визначають порядок виконання рішень немайнового характеру, які не можуть бути виконані без участі боржника, не передбачають вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення та, як наслідок, стягнення з боржника виконавчого збору, що свідчить про неправомірність прийняття постанову про стягнення виконавчого збору від 23 листопада 2017 року ВП № 50672017 та наявність підстав для її скасування. Разом з тим, оскільки відповідач поніс витрати, пов`язані з організацією виконавчих дій, то позовні вимоги в частині скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження не підлягають задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт оскаржує постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 23 листопада 2017 року ВП № 50672017.

Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, у період здійснення виконавчого провадження ВП №50672017 з виконання виконавчого листа №819/3275/14-а, виданого Тернопільським окружним адміністративним судом, визначені Законами України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) та «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Так, вказане вище виконавче провадження було відкрито під час дії Закону № 606-XIV та продовжено під час дії Закону № 1404-VIII.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 606-XIV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Ч.1,2 ст.2 Закону № 606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами (ч.1,2 ст.17 Закону № 606-XIV).

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження, зокрема, на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з ч.2 ст.25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч.2 ст.25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.28 Закону № 606-XIV виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Колегя суддів звертає увагу на те, що з 05 жовтня 2016 року умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

При цьому, відповідно до частини сьомої розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Ст.27 Закону №1404-VІІІ передбачає, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, ст.40 Закону №1404-VІІІ передбачає, що закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З системного аналізу наведених правових норм можна дійти висновку про те, що стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення. Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

При цьому, стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання.

Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є, зокрема, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 ч.1 ст.39 Закону №1404-VІІІ (крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27 цього Закону), якщо виконавчий збір не стягнуто.

Таким чином, закінчення виконавчого провадження згідно з п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», як це має місце у спірних правовідносинах, є підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Такі правові висновки щодо застосування ст.ст.26,27,39,40 Закону №1404-VІІІ виклав Верховний Суд у постановах від 22 лютого 2018 року у справі №816/823/17, від 13 лютого 2019 року у справі №295/13991/16-а, і відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно з п. 8 Розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному ст.27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

З огляду на вищезазначені норми законодавства суд зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження.

Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №50672017) на підставі виконавчого листа №819/3275/14-а, виданого Тернопільським окружним адміністративним судом 11 лютого 2016 року, винесена державним виконавцем 04 квітня 2016 року.

Матеріалами справи підтверджується, що вказане судове рішення виконано боржником 03 жовтня 2017 року, тобто вже після відкриття виконавчого провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ч.9 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» чітко передбачено, що виконавчий збір не стягується, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Оскільки виконавче провадження відкрито 04 квітня 2016 року, а постанова суду виконана 03 жовтня 2017 року, виконавчий збір підлягає стягненню з боржника.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за невиконання рішення суду державним виконавцем 26 жовтня 2016 року та 03 квітня 2017 року винесено постанови про накладення штрафу на боржника в сумі 2100 грн. та 10200 грн., відповідно, які направлено сторонам для відома та виконання, що спростовує твердження позивача про те, що відповідач не вчинив жодних дій щодо виконання рішення суду.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги твердження позивача, що умовами стягнення виконавчого збору є фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, які передбачені ч.1 ст.10 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки це є його довільним трактуванням норм Закону України "Про виконавче провадження".

Вирішуючи спір, колегія суддів також враховує правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладений у постанові №750/7624/17 від 07 березня 2018 року про те, що ч.3 ст.27 Закону №1404-VІІІ прямо передбачає обов`язок боржника сплати виконавчого збору при примусовому виконанні рішення немайнового характеру, тобто незалежно від провадження державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що у спірних правовідносинах управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України про виконавче провадження, а тому оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 23 листопада 2017 року ВП № 50672017 прийнята правомірно, що вказує на безпідставність заявлених позовних вимог в цій частині.

Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є підставними та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Щодо висновку рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження з мотивів того, що відповідач поніс витрати, пов`язані з організацією виконавчих дій, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, крім того, сторонами висновок суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Колегія суддів також звертає увагу на те, п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення в цій частині; в решті рішення суду першої інстанції прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, повно встановлено обставини справи, і відповідно до ст.316 КАС України рішення в частині відмови у задоволенні позову необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 246, 250, 272, 287, 310, 315, 316, 317, 321, 322 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року у справі №819/2065/17 в частині задоволення позовних вимог про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 23 листопада 2017 року ВП № 50672017 скасувати, та прийняти постанову, якою у задоволенні позову в цій частині відмовити.

У решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року у справі №819/2065/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий - суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 22 травня 2019 року.