Справа № 1340/4630/18
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/2285/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Довгої О.І.

при секретарі судового засідання: Бедрій Х.П.

за участі позивача: ОСОБА_1

представників позивачів: Палєй Ю ОСОБА_2 , Канарьова Н.В., Величко Р.А.

представника відповідача: Мельник А.І.

представника третьої особи: Брильовська О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської обласної ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.01.2019 року (рішення ухвалене о 17:23 хв. у м. Львові судом у складі головуючого судді Гавдика З.В., повний текст рішення складено 28.01.2019 року) у справі за позовом Громадської організації «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір Право народу», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Львівської обласної ради, третьої особи: Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та нечинним рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року Громадська організація «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір Право народу» (позивач 1), ОСОБА_5 ОСОБА_6 (позивач 2), ОСОБА_4 (позивач 3) звернулись до суду першої інстанції з позовом до Львівської обласної ради (відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та нечинним Рішення Львівської обласної ради від 18.09.2018 року за № 745 «Про мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Львівської області».

Позивач 1 - Громадська організація «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір Право народу» позовні вимоги мотивувала тим, що статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, в тому числі, якими порушуються права і свободи громадян чи законні інтереси держави. Згідно ч. 2 ст. 264 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають фізичні і юридичні особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Вважає, що встановлення мораторію на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Львівської області, поширене на фізичних та юридичних осіб, порушує норми Конституції України, які є нормами прямої дії та не можуть бути обмежені жодними законами чи іншими нормативно-правовими актами, рішеннями органів державної, виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Поряд з цим позивач 1 зазначає, що основною метою діяльності громадської організації є захист та реалізація прав людини в Україні; - захист громадян від дій влади, що порушують гарантовані Конституцією та законами права і свободи; захист законних інтересів, прав і свобод громадян України.

Члени громадського об`єднання безпосередньо або через свою організацію в своїй діяльності для просвітницької роботи, в тому числі у Львівській області, публічно використовують надбання вітчизняного культурного продукту, невід`ємною складовою якого є російськомовна частина, з огляду на конституційну гарантію вільного розвитку, використання і захисту російської мови в Україні.

Позивач 2 - ОСОБА_7 -Малявін ОСОБА_8 вважає, що громадяни, які використовують, виключно або поряд з українською мовою, російську мову, позбавлені можливості користуватись видавничими та інформаційними продуктами, кіно- та відеоматеріалами, у т.ч. розміщеними у мережі Інтернет, іншим мистецьким продуктом, у т.ч. масових та культурних заходів спрямованих на підтримку свого культурного розвитку та життя, які відтепер не можуть бути організовані російською мовою (або з перекладом з української). Оскільки мораторій поширюється й на юридичних осіб, то це обмежує права громадян користуватись продуктом національного виробника, що обмежує й останнього у свободі ведення господарської діяльності та порушує основні принципи господарювання. Також, позивач 2 підтримує Україну, як незалежну державу та визнає державною мовою українську, але вказане не дає права для обмеження інших нацменшин у використанні інших мов на території нашої Держави.

Вважає, що завдяки оспорюваному рішенню, позбавлений можливості придбавати та читати друковані періодичні видання та інші продукти вітчизняних видавництв, перегляду кіно- та відеоматеріалів, які знімаються російською мовою (у т.ч. з перекладом українською), які є предметом показу кінофестивалів та інших масово-розважальних заходів, що влаштовуються у Львові та інших містах Львівської області, приймати участь у тематичних та спеціалізованих заходах (зустрічах), організованих представниками з інших регіонів країни, зі спікерами та запрошеними особами (у т.ч. іноземними громадянами), які володіють російською мовою, тощо.

На думку ОСОБА_9 ОСОБА_6 , оскаржуваним Рішенням № 745 Львівська обласна рада в порушення вимог Конституції України, та Закону про дискримінацію, фактично створила умови, за яких наявним є прояв форми дискримінації як утиск - небажана для особи та/або групи осіб поведінка, метою або наслідком якої є створення стосовно такої особи чи групи осіб напруженої, ворожої, образливої або зневажливої атмосфери.

Крім того вважає, що оскаржуване рішення № 745 порушує вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 43), що полягає у перевищенні повноважень обласної ради при його прийнятті, а також суперечить нормам Конституції України.

Позивач 3 - ОСОБА_4 зазначає, що обмеження використання інших мов, окрім державної, не сприяє культурному розвитку населення і породжує дискримінацію у мовних ресурсах та порушення рівноправності громадян, відповідальність за яке передбачено нормами Кримінального кодексу України. Вважає, що спірне рішення обмежує його права та свободи у вигляді гарантування вільного розвитку, використання і захисту російської мови, у тому числі у вигляді використання «російськомовного культурного продукту» на території Львівської області.

Наголошує на тому, що мінімум один раз на місяць він відвідує місто Львів та Львівську область, має там друзів та партнерів по роботі. Отже, проводить досить багато часу на території міста Львова та області, що само по собі розуміє як використання культурного продукту під час знаходження у місті, адже саморозвиток є для нього одним із пріоритетів життя. Саморозвитку будь-якої людини в тому числі й позивача 3 сприяють культурні блага, які в силу наявності різних нацменшин можуть бути викладені різними мовами, в тому числі й російською.

Україна та її державна мова є найціннішим багатством для позивача 3. Позивач підтримує Україну як незалежну державну та визнає державну мову - українську, але вказане не дає права для обмеження інших нацменшин у використанні інших мов на території нашої Держави. Крім того, обмеження використання інших мов, окрім державної, не сприяє культурному розвитку населення та породжує дискримінацію у мовних ресурсах та порушення рівноправності громадян,

Вважає, що спірне рішення обмежує права та свободи позивача 3 у вигляді гарантування вільного розвитку, використання і захисту російської мови, у тому числі у вигляді використання «російськомовного культурного продукту» на території Львівської області, у зв`язку із тим, що він часто перебуває на території Львівської області, а також оспорюване рішення відповідача порушує рівноправність громадян.

Таким чином, позивачі вважають протиправним та нечинним Рішення Львівської обласної ради від 18.09.2018 року № 745 «Про мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Львівської області», оскільки таке порушує їхні права, свободи та інтересів як фізичних осіб, права та інтереси юридичної особи, а також позивачі є особами, щодо яких його застосовано.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.01.2019 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправним та нечинним Рішення Львівської обласної ради (79008, м. Львів, вул. Винниченка, 18) від 18.09.2018 року № 745 «Про мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Львівської області».

Рішення суду першої інстанції оскаржила Львівська обласна рада. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Як на доводи апеляційної скарги, апелянт посилається, зокрема, на те, що оскаржуване рішення не забороняє придбати чи читати друковані періодичні видання, переглядати кіно та відеоматеріали, проводити зустрічі, прийняте рішення про мораторій стосується виключно публічного використання російськомовного культурного продукту.

Наголошує на тому, що рішення Відповідача не порушує прав та інтересів позивачів, котрі не належать до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано оспорюваний акт. Окрім того порушення прав позивачів повинно бути реальним та мати місце на час зверненням із позовами.

Апелянт вважає, що позивачі не довели, на підставі чого ґрунтуються їх вимоги в розрізі порушених прав оскаржуваним рішенням, та яким чином порушуються їх конституційні права та інтереси, відтак суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи та порушив норми процесуального права.

Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності в оскаржуваному рішенні встановленого строку дії мораторію на використання «російськомовного культурного продукту». На думку апелянта, таке твердження суду не відповідає дійсності, оскільки в рішенні Відповідача визначено строк мораторію на публічне використання російськомовного культурного продукту, а саме - до моменту повного припинення окупації території України.

Крім того, суд першої інстанції обмежив право Львівської обласної ради на участь у судовому розгляді оскаржуваної справи, тому що, незважаючи на подане відповідачем клопотання із зазначенням поважних причин неможливості забезпечити участь представника, суд розглянув справу у відсутності представника Відповідача, хоча це була перша неявка.

Представники апелянта - Львівської обласної ради та третьої особи Львівської обласної державної адміністрації, в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та надали пояснення, просять апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Позивач 1 - Громадська організація «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір Право народу» у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення суду законним та просить залишити його без змін.

В судовому засіданні представники позивачів - Іванова-Малявіна С.В. та ГО «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір Право народу» заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, та надали пояснення. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач 3 - ОСОБА_4 , в судове засідання на виклик суду не з`явився, хоча належним чином був повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, а відтак суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи у його відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, особисто позивача 2, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині, щодо задоволення позовних вимог Громадської організації «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір Право народу», а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, та не заперечується учасниками справи, що 18.09.2018 року Львівська обласна рада на XVII сесії VII скликання прийняла Рішення за № 745 «Про мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Львівської області», в якому зазначено:

«З метою уникнення ескалації напруги в суспільстві та недопущення розпалювання міжнаціональної ворожнечі; задля захисту українського інформаційного простору від гібридних впливів держави-агресора та подолання наслідків тривалої мовної русифікації; беручи до уваги численні звернення патріотичних та ветеранських громадських організацій; керуючись Постановою Верховної Ради України № 129-УІП від 27.01.2015 «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором»; відповідно до частини другої статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Львівська обласна рада

ВИРІШИЛА:

1. Установити мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту в будь-яких формах на території Львівської області до моменту повного припинення окупації території України.

2. Доручити Львівській обласній державній адміністрації (О. Синютка) вжити заходів щодо створення міжвідомчої робочої групи (за участю громадськості, правоохоронних органів та районних державних адміністрацій) - з метою проведення систематичної роз`яснювальної роботи для фізичних та юридичних осіб про мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Львівської області.

3. Рекомендувати органам місцевого самоврядування області ухвалити аналогічні рішення щодо встановлення на відповідній території мораторію на публічне використання російськомовного продукту в будь-яких формах до моменту повного припинення окупації території України.

4. Доручити виконавчому апаратові обласної ради (В. Харлов) напрацювати та подати на розгляд обласної ради звернення до Верховної Ради України щодо необхідності внесення змін до законодавчих актів України стосовно заборони публічного відтворення аудіовізуальних творів мовою держави-агресора.

5. Контроль за виконанням рішення покласти на постійні комісії з питань культури, історико-культурної спадщини, туризму, духовного відродження та засобів масової інформації (Ю. Візняк), з питань депутатської діяльності, етики, регламенту, свободи слова та антикорупційної політики (А. Ковч) і з питань законності, правоохоронної діяльності, дотримання прав людини та військових проблем (М. Дзюдзь)».

Аналізуючи зміст позовних заяв позивачів, доводів апелянта, суд апеляційної інстанції, з врахуванням вимог ст.264 КАС України, вважає за необхідне дослідити питання, щодо осіб котрі мають (мали) право оскаржити нормативно-правовий акт - Рішення Львівської обласної ради від 18.09.2018 року № 745 «Про мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Львівської області».

Згідно з ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Дану конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України (рішення від 25.11.2997). Обґрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд зазначив, що стаття 55 Конституції України «не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність». Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Звідси випливає, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод (ч. 9 п. 2 рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997).

З наведеного офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України випливає, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права, свободи та інтереси чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Відтак, право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, про яке йдеться у частині другій статті 55 Конституції України, має спеціальну мету і призначення правовий захист порушених прав та свобод особи, усунення перешкод у їх реалізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акту позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

З огляду на вимоги зазначеної вище норми, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про відсутність у позивача - Громадської організації «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір Право народу» порушеного права внаслідок прийняття оспорюваного рішення.

Такий висновок суду апеляційної інстанції базується на тому, що, як зазначає позивач 1 у позовній заяві, його право на звернення із позовом до суду пов`язане із основною метою діяльності громадської організації, а саме: захистом та реалізацією прав людини в Україні; захистом громадян від дій влади, що порушують гарантовані Конституцією та законами права і свободи; захист законних інтересів, прав і свобод громадян України. Члени громадського об`єднання безпосередньо або через свою організацію в своїй діяльності для просвітницької роботи, в тому числі у Львівській області, публічно використовують надбання вітчизняного культурного продукту, невід`ємною складовою якого є російськомовна частина, з огляду на конституційну гарантію вільного розвитку, використання і захисту російської мови в Україні.

Із копії Статуту громадської організації та детальної інформації про юридичну особу, слідує, що така знаходиться в м. Києві та має відокремлений підрозділ №181284, який знаходиться в м. Львові. Офіційною мовою громадської організації є українська мова, а робочими є українська та російська. Поряд з цим, у Статуті метою діяльності «Український вибір Право народу» зазначається сприяння: захисту та реалізації прав людини в Україні, зокрема, громадянських і політичних; твердженню та здійсненню всіх форм прямої демократії в Україні, в тому числі українських та місцевих референдумів і виборів; захисту громадян від дій влади, що порушують гарантовані Конституцією та законами України права і свободи; запобіганню спробам завадити здійсненню прямої демократії в Україні; стратегічному розвитку політико-правової системи України, з метою розбудови 7: радянського суспільства та правової, демократичної держави, забезпечення верховенства права; захисту конституційних норм; захисту законних інтересів, прав і свобод громадян України; вдосконаленню законодавства України шляхом підготовки проектів нормативних актів, організації їх громадського обговорення, надання науково-правових висновків, здійснення експертиз з усіх галузей права та проведення політологічних і соціологічних досліджень; створенню наукових, правових, організаційних, економічних умов для розвитку законодавства України, проведенню в Україні правової реформи і її складових; боротьбі з корупцією, адаптації законодавства України до законодавства Європейського союзу ( ЄС) та щодо членства в Єдиному Економічному Просторі (ЄЕП).

Проте суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем ГО «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір Право народу» не надано суду достатніх та допустимих доказів порушення прав позивача оспорюваним рішенням, а також не встановлено, які конкретно права громадської організації порушені.

Позивач 1, окрім загальних формулювань, не навів фактів та не надав доказів, що оспорюваним рішенням йому чинилися перешкоди у публічному застосуванні російської мови, відтворення творів та подібне. А також не навів жодного факту порушення прав та охоронюваних інтересів членів громадської організації.

Щодо права звернення фізичних осіб, суд апеляційної інстанції прийшов до переконання, що таке право підтверджується та, більше того, гарантується Конституцією України, а також те, що право на мову належить до особистих немайнових прав фізичних осіб.

Зокрема ст. 10 Конституції України встановлено, що Державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ст. 53 Конституції України, громадянам, які належать до національних меншин, відповідно до закону гарантується право на навчання рідною мовою чи на вивчення рідної мови у державних і комунальних навчальних закладах або через національні культурні товариства.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Досліджуючи право на звернення позивачів, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на тому, що реалізація правових норм відбувається не лише у формі застосування, а і у формі виконання, додержання та використання і відповідно права, свободи та інтереси особи можуть порушуватися і нормативними приписами, що реалізуються не лише у формі їх застосування, але й встановлюють, наприклад, певні заборони чи додаткові обов`язки.

Відтак, в конкретному випадку, оспорюване рішення, шляхом встановлення мораторію (обмеження) порушує особисті немайнові права позивачів - фізичних осіб.

Колегія суддів зважає на ту обставину, що позивач 3 - ОСОБА_4 . - є мешканцем Харківської області, проте, на думку суду, цей факт не спростовує наявність у нього права на оскарження рішення відповідача. ОСОБА_4 в позовній заяві вказує, що мінімум один раз на місяць відвідує місто Львів та Львівську область, де використовує культурний продукт.

Суд апеляційної інстанції не здобув доказів на підтвердження чи спростування фактів перебування ОСОБА_4 на території Львівської області, з часу прийняття спірного рішення, чи ймовірного майбутнього перебування на території області. Проте з врахуванням приписів ст. 33 Конституції України, свобода пересування і право на вільний вибір місця проживання належать кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, і включають у себе свободу пересування територією України, право на вільний вибір постійного чи тимчасового місця проживання на території України, право вільно залишати територію України, право громадянина України в будь-який час повернутися в Україну. А тому, враховуючи гарантовану свободу пересування та відсутність обов`язку в громадянина підтверджувати чи узгоджувати своє пересування по території України, суд вважає, що наведена позивачем мотивація, однозначно відносить позивача ОСОБА_10 Р. ОСОБА_11 . до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано Рішення відповідача.

Щодо права на звернення з позовом позивача 2 - ОСОБА_12 - ОСОБА_6 . - колегія суддів зазначає наступне.

Іванов- ОСОБА_6 є жителем м. Львова і відповідно оспорюване рішення Відповідача встановлює для нього обмеження в реалізації його конституційних прав та охоронюваних державою інтересів, що стосуються використання «російськомовного культурного продукту», під яким він розуміє перегляд кіно- та відеоматеріалів, які знімаються російською мовою (у т.ч. з перекладом українською), які є предметом показу кінофестивалів та інших масово-розважальних заходів, що влаштовуються у м. Львові та інших містах Львівської області, приймати участь у тематичних та спеціалізованих заходах (зустрічах), організованих представниками з інших регіонів країни, зі спікерами та запрошеними особами (у т.ч. іноземними громадянами), які володіють російською мовою.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляду справи у відсутності представника відповідача, котрий, що не оспорюється апелянтом, був належно повідомленим про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає, що таке процесуальне порушення, згідно вимог ст.317 КАС України не може бути самостійною підставою для скасування рішення суду, оскільки таке не призвело до неправильного вирішення справи. У матеріалах справи наявні протоколи судових засідань, з яких слідує, що представник відповідача ОСОБА_13 . неодноразово приймав участь в підготовчих судових засіданнях, тому мав змогу подати відзиви, докази, заявляти клопотання тобто реалізувати свої процесуальні права.

Зі змісту Рішення від 18.09.2018 року за № 745, слідує, що таке встановлює певні обмеження, а саме мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту в будь-яких формах на території Львівської області до моменту повного припинення окупації території України та відповідно має обов`язковий для виконання характер .

Суд апеляційної інстанції поділяє доводи апелянта, в тій частині, що в Рішенні передбачено строк дії мораторію, а саме - до моменту повного припинення окупації території України. Оскільки ч.1 ст.251 Цивільного кодексу України визначає поняття строку, а саме: «строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення». Відтак висновок суду першої інстанції про відсутність в рішенні відповідача строку дії мораторію не витримує критики.

Вирішуючи питання про повноваження відповідача приймати оспорюване рішення, колегія суддів звертає увагу на вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 4 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначається порядок застосування мов.

Конституція України, як норма прямої дії, що має вищу юридичну силу, гарантує вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України, встановлює відсутність привілеїв чи обмежень за мовними ознаками.

Згідно Декларації прав національностей України від 01.11.1991 року за № N 1771-XII Верховна Рада України, виходячи з Декларації про державний суверенітет України, з Акта проголошення незалежності України, керуючись Загальною декларацією прав людини та ратифікованими Україною міжнародними пактами про права та свободи особистості, прагнучи утвердження в незалежній, демократичній Україні священних принципів свободи, гуманізму, соціальної справедливості, рівноправності всіх етнічних груп народу України, беручи до уваги, що на території України проживають громадяни понад 100 національностей, які разом з українцями становлять п`ятдесятидвохмільйонний народ України, приймає цю Декларацію прав національностей України.

Згідно ст.3 цієї ж Декларації, Українська держава гарантує всім народам і національним групам право вільного користування рідними мовами в усіх сферах суспільного життя, включаючи освіту, виробництво, одержання і розповсюдження інформації. Українська держава забезпечує право своїм громадянам вільного користування російською мовою.

Відповідно до ст.6 Декларації, Українська держава гарантує всім національностям право створювати свої культурні центри, товариства, земляцтва, об`єднання. Ці організації можуть здійснювати діяльність, спрямовану на розвиток національної культури, проводити в установленому законом порядку масові заходи, сприяти створенню національних газет, журналів, видавництв, музеїв, художніх колективів, театрів, кіностудій.

Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» ратифіковано Європейську хартію регіональних мов або мов меншин, підписану від імені України ІНФОРМАЦІЯ_1 травня ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Страсбурзі. Положення Хартії застосовуються до мов таких національних меншин України: білоруської, болгарської, гагаузької, грецької, єврейської, кримськотатарської, молдавської, німецької, польської, російської, румунської, словацької та угорської.

Відтак, судова колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що спірне рішення про мораторій на публічне використання «російськомовного культурного продукту» в будь-яких формах на території Львівської області до моменту повного припинення окупації території України, по суті не відповідає гарантіям наданим Державою Україна, а також взятим на себе зобов`язанням.

Поряд з цим, колегія суддів прийшла до висновку, з огляду на повноваження відповідача передбачених Конституцією України, у розділі XI якої визначено, що обласні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст області. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

Повноваженнями, встановленими Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», також не передбачено право відповідача на встановлення мораторію з питань використання мов чи «мовних продуктів».

Принагідно колегія суддів вважає за доцільне акцентувати свою увагу і на термінології, яка використана в оспорюваному рішенні відповідача, а саме йдеться про поняття «російськомовного культурного продукту».

Так згідно ст. 1 Закону України «Про культуру», у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються у такому значенні:

2) вітчизняний (національний) культурний продукт - культурні блага і культурні цінності, створені (надані) вітчизняним виробником;

7) культурний простір України - сфера, в якій відповідно до законодавства провадиться культурна діяльність та задовольняються культурні, інформаційні та дозвіллєві потреби громадян, що охоплює, зокрема, телебачення, радіомовлення, періодичні друковані видання та книговидавничу продукцію, ринок культурних благ, а також культурно-мистецьке середовище.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про культуру», законодавство України про культуру складається з Конституції України, цього Закону та інших законів, що регламентують діяльність у сфері культури, міжнародних договорів з питань культури, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інших нормативно-правових актів.

Законодавство України про культуру регулює діяльність у сфері: художньої літератури, кінематографії, театрального, музичного, хореографічного, пластичного, образотворчого та декоративно-ужиткового мистецтва, архітектури, фотомистецтва, дизайну; нематеріальної культурної спадщини, в тому числі народної культури (фольклор, традиції, звичаї і обряди, діалекти і говірки, народні художні промисли та ремесла, історична топоніміка тощо); охорони національного культурного надбання, в тому числі культурної спадщини; музейної справи, колекціонування; архівної справи; бібліотечної справи; книговидання, створення видавничої продукції, її розповсюдження і використання; створення і розповсюдження фонограмної та аудіовізуальної продукції; художньо-естетичної освіти, спеціальної культурно-мистецької освіти, позашкільної освіти сфери культури, педагогічної діяльності у закладах освіти сфери культури; наукових досліджень у сфері культури; міжнародних культурних зв`язків, а також переміщення культурних цінностей через державний кордон; виробництва матеріалів та обладнання, необхідних для збереження, створення і використання культурних цінностей та культурної спадщини; іншу діяльність, основною метою якої є створення, збереження, розповсюдження і використання культурних цінностей, культурної спадщини та культурних благ.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про культуру», одними з основних засад державної політики у сфері культури є гарантування прав громадян у сфері культури.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про культуру», Держава у пріоритетному порядку створює умови для: розвитку культури української нації, корінних народів та національних меншин України; збереження, відтворення та охорони історичного середовища; естетичного виховання громадян, передусім дітей та юнацтва; розширення культурної інфраструктури села; охорони, заохочення та підтримки культурного розмаїття як одного з найважливіших чинників сталого розвитку держави.

Статтею 5 Закону України «Про культуру» передбачено, що застосування мов у сфері культури гарантується Конституцією України та визначається законами України. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування державної мови у сфері культури, гарантує вільне використання мов усіх національних меншин України.

Згідно зі ст. 6 цього ж Закону, крім іншого, громадяни мають право на свободу творчості; вільний вибір виду діяльності у сфері культури, збереження, розвиток, пропагування культурної, мовної самобутності, традицій, звичаїв та обрядів; доступ до культурних цінностей, культурної спадщини і культурних благ, тощо.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про культуру», Держава створює умови для культурного розвитку громадян України всіх національностей, сприяє залученню їх до спільного процесу створення культурних цінностей. Громадяни України будь-якої національності мають право зберігати, розвивати і пропагувати свою культуру, мову, традиції, звичаї та обряди, утворювати національно-культурні товариства, центри, заклади культури та провадити будь-яку іншу діяльність у сфері культури, що не суперечить законодавству.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що в національному законодавстві відсутнє поняття, термін «російськомовний культурний продукт».

Із пояснень представника апелянта в судовому засіданні, суд зрозумів, що під таке тлумачення підпадає будь-який твір, публічні виступи, відтворення творів ті інше російською мовою. В тому числі і твори українських авторів та виконавців, публічні виступи державних та політичних і громадських діячів, за наявності ознак публічного використання російської мови на території Львівської області, проте це не стосується приватного життя.

Відповідач по суті заборонив культурний продукт лише за однією ознакою російська мова, притому таке протиправне обмеження стосується авторів культурного продукту російською мовою не в залежності від їх походження, національності, громадянства, місця та періоду творчості.

Тобто, Рішення стосується не лише обмеження на відтворення російськомовних пісень в громадських закладах, а торкається значно ширшого кола осіб та об`єктів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що використаний в Рішенні термін «російськомовний культурний продукт» є за своїм змістом не чітким, не передбаченим законодавством, що безумовно призводить до його довільного тлумачення та розуміння.

Відповідно до вимог нормопроектувальної техніки, нормативно-правовий акт повинен бути ясним, чітким, зрозумілим, стислим і послідовним.

Під час розроблення нормативно-правових актів необхідно керуватись Порядком подання актів на реєстрацію до Головного територіального управління юстиції, яким врегульовано вимоги до структури, тексту, нормопроектувальної техніки, оформлення окремих реквізитів (з прикладами) нормативно-правових актів. Кожен нормативно-правовий акт повинен: розроблятися відповідно до чітко визначених на його розроблення повноважень відповідного суб`єкта нормотворення; відповідати Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Заслуговують на окрему увагу та аналіз наявні в матеріалах справи Зауваження до проекту/рішення Львівської обласної ради «Про внесення змін до рішення Львівської обласної ради від 18.09.2018 № 745 «Про мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту на території Львівської області» начальника юридичного відділу Львівської обласної ради Андрія Мельника, котрий безпосередньо представляв інтереси відповідача в судах першої та апеляційної інстанції. Зокрема такий покликається на ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою передбачено здійснення яких повноважень належить до компетенції обласної ради, а також звертає увагу на Європейську хартію місцевого самоврядування, ратифікованої Законом України № 452/97-ВР від 15.07.1997, та зазначає, що органи місцевого самоврядування вправі приймати рішення лише з тих питань, що належать до сфери їхньої компетенції.

Натомість запропонований проект рішення стосується вирішення питань загальнодержавного значення та потребує прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Також суд приходить до висновку, що врегулювання спірного питання щодо надто широкого застосування мови держави-агресора в Україні повинне вирішуватися центральними органами виконавчої влади та законодавчим органом за допомогою надання широких гарантій.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суб`єкта владних повноважень мають бути прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), тощо.

Відтак, на думку судової колегії, спірне рішення про мораторій на публічне використання «російськомовного культурного продукту» в будь-яких формах на території Львівської області до моменту повного припинення окупації території України є протиправним, оскільки також порушує зазначені вище норми законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 264 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Згідно з ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Дану конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України (рішення від 25.11.1997). Обґрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд зазначив, що стаття 55 Конституції України «не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність». Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Звідси випливає, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод (ч. 9 п. 2 рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997).

З наведеного офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України випливає, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права, свободи та інтереси чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Відтак, право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, про яке йдеться у частині другій статті 55 Конституції України, має спеціальну мету і призначення правовий захист порушених прав та свобод особи, усунення перешкод у їх реалізації.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів прийшла до переконання, що Громадська організація «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір - Право народу» не довела, на підставі чого ґрунтуються їх вимоги в частині порушених прав оскаржуваним рішенням, яким чином порушуються їх конституційні права та інтереси, а також право на захист «судом, встановленим законом».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що Львівська обласна рада своїм рішенням жодним чином не порушила законні права та інтереси Громадської організації «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір - Право народу».

Водночас, колегія суддів зазначає, що примусова заборона використання навіть і культурного продукту на мові країни-агресора, без самоусвідомлення щодо його негативних наслідків особами, не може мати належного та легітимного результату.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При цьому апеляційний суд вважає за можливе застосувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» серія A. 303-A від 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин суд першої інстанції по суті правильно вирішив спір і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову, проте наведені ним мотиви не в повній мірі відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, а саме не відповідають в частині задоволення позовних вимог Громадської організації «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір - Право народу».

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Громадської організації «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір - Право народу» підлягає скасуванню та відмові у задоволені позову, а у задоволені позову позивачів ОСОБА_9 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської обласної ради задоволити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.01.2019 року у справі №1340/4630/18 в частині задоволення позову Громадської організації «Всеукраїнський громадський рух «Український вибір - Право народу» скасувати та відмовити в цій частині.

В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.01.2019 року у справі №1340/4630/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 23.05.2019 року