Справа № 120/532/19-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 травня 2019 р. справа № 120/532/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дончика В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Слободянюка В.О.,

представника позивача: ОСОБА_4,

представника відповідача: Свистун О.В.,

третьої особи: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом ОСОБА_2 до Жмеринської міської ради Вінницької області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення

в с т а н о в и в :

14.02.2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Жмеринської міської ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказав, що розпорядженням секретаря міської ради від 26.11.2018 р. № 277-р «Про скликання позачергової 44 сесії міської ради 7 скликання» було скликано позачергову 44 сесію міської ради 7 скликання, яку проведено 12 грудня 2018 року о 10 годині ранку в залі засідань виконавчого комітету міської ради. Таким чином, сесія була призначена за 16 днів до дня її проведення. Згідно даних офіційного сайту Жмеринської міської ради проекти рішень, що розглядалися на позачерговій 44 сесії (в тому числі і проект рішення «Про бюджет міста Жмеринка на 2019 рік») були опубліковані в такі періоди: 19.11.2018 р., 21.11.2018 р., 26.11.2018 р., 29.11.2018 р., 30.11.2018 р., 10.12.2018 р. Тобто проекти рішень, що планувалися до розгляду були опубліковані за 17 - 2 робочих дні до дати їх розгляду і прийняття, що, на думку позивача, є порушенням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім того, пунктом 3 рішення 44 сесії 7 скликання Жмеринської міської ради № 707 від 12 грудня 2018 року «Про надання дозволів на розробку документації із землеустрою» вирішено надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини ділянки, на яку поширюється право особистого сервітуту для укладення договору особистого сервітуту по вул. Б.Хмельницького, навпроти аптеки гр. ОСОБА_3 для комерційних потреб - встановлення торговельно-посадочного комплексу, орієнтовною площею 0,0035 та 0,0018 га.

На думку позивача, зазначене рішення (в частині надання гр. ОСОБА_3 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою) прийняте із порушеннями норм чинного законодавств України та є протиправним. Як вбачається з тексту рішення, воно приймалось Радою керуючись ст.ст. 40, 98 - 102 Земельного кодексу України, рішенням 7 сесії міської ради 5 скликання від 19.04.2007 року № 202 «Про сервітутне землекористування» та від 24.03.2011 року № 122 «Про внесення змін і доповнень до рішення 7 сесії міської ради 5 скликання від 19.04.2007 року № 202 «Про сервітутне землекористування».

При цьому, норма статті 40 Земельного кодексу України не регулює питання комерційної забудови земельних ділянок, що належать до комунальної власності територіальної громади.

Крім того, на думку позивача, прийняття рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для подальшого встановлення земельного сервітуту для комерційних потреб - встановлення торговельно-посадочного комплексу, орієнтовною площею 0,0035 та 0,0018 га, у даному випадку дозволяє органу місцевого самоврядування протиправно ухилятися від дотримання норм статтей 135-339 Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів. На переконання позивача, торговельно-посадочний комплекс не може бути віднесений до тимчасових споруд (малих архітектурних форм), для яких передбачено особливий порядок отримання права на землекористування (із отриманням паспорту прив`язки відповідно до «Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності»).

Відповідно, для будівництва об`єкту капітального будівництва (торговельно-посадочного комплексу), орган місцевого самоврядування повинен був керуватися нормою статті 134 Земельного кодексу України, якими зокрема встановлено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, (ч. 1 статті 134 Земельного кодексу України).

Таким чином, позивач вважає, що за відсутності законних підстав здійснювати передачу у користування земельних ділянок без дотримання вимог щодо продажу прав на користування (оренду, суперфіцій) на конкурентних засадах згідно норм ст. 134-139 Земельного кодексу України, Жмеринська міська рада прийняла протиправне рішення щодо надання гр. ОСОБА_3 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для подальшого встановлення земельного сервітуту для комерційних потреб - встановлення торговельно-посадочного комплексу, орієнтовною площею 0,0035 та 0,0018 га.

На підставі викладеного, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення 44 сесії 7 скликання Жмеринської міської ради № 707 від 12 грудня 2018 року «Про надання дозволів на розробку документації із землеустрою» в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини ділянки, на яку поширюється право особистого сервітуту для укладення договору особистого сервітуту по вул. Б. Хмельницького, навпроти аптеки гр. ОСОБА_3 для комерційних потреб - встановлення торговельно-посадочного комплексу, орієнтовною площею 0,0035 та 0,0018 га.

Ухвалою суду від 19.02.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 13.03.2018 року. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 13.03.2019 року відкладено судове засідання на 02.04.2019 року.

19.03.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх. № 15111), у якому останній заперечує щодо задоволення позову. Зокрема зазначає, що оскаржуване рішення 44 сесії Жмеринської міської ради 7 скликання від 12.12.2018 р. №707 «Про надання дозволів на розробку документації із землеустрою» є індивідуальним актом, прийнятим на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк, що визначає права і законні інтереси фізичних осіб та юридичних осіб приватного права. В даному випадку третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 . Тобто оскаржуваний акт (його частина) є не нормативним правовим актом органу місцевого самоврядування, відповідно є актом одноразового застосування, вичерпав свою дію фактом свого виконання, тому він не може бути скасований після його виконання.

На думку відповідача, зазначена правова природа оскаржуваного акту також визначає вузьке і обмежене коло суб`єктів, що наділені правом позиватися до суду про його скасування.

Законодавчо передбачено можливість проведення позачергових засідань сесій місцевих рад, а також те, що регламент ради є актом, що регулює її діяльність в частині, що не врегульована нормами законів.

Регламент Жмеринської міської ради, затверджений рішенням 2 сесії 7 скликання від 18 грудня 2015 року «Про затвердження регламенту Жмеринської міської ради Вінницької області» і передбачає наступне: - ч. 6 ст. 13 - Завізований проект рішення, що планується винести на розгляд Ради, подається секретарю міської ради (головному спеціалісту з питань роботи з міською радою) у друкованому та електронному вигляді не пізніше як за 20 днів до його розгляду на пленарному засіданні, крім обумовлених Регламентом випадків термінового розгляду питань.

Для розгляду невідкладних питань чи надзвичайних ситуацій скликається позачергова сесія ради. Позачергова сесія скликається міським головою за власною ініціативою, за ініціативою не менш як однієї третини депутатів від загальною складу ради або виконавчого комітету ради. Пропозиція і обґрунтування щодо необхідності скликання позачергової сесії подаються в письмовій формі міському голові з переліком питань, що пропонуються для розгляду. Розпорядження міською голови про скликання позачергової сесії доводиться до відома депутатів і населення не пізніш як за три дні до її відкриття, а у виняткових випадках - за один день. Матеріали до позачергової сесії видаються депутатам при реєстрації.

Відповідач звертає увагу, що засідання сесії на якій приймалося оскаржуване рішення було позачерговим. При цьому, згідно ч. 3. ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», проекти нормативно-правових актів оприлюднюються ними не пізніш, як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття. Оскаржуване рішення не є нормативно-правовим актом. З огляду на зазначене, на думку відповідача, той факт що проект рішення №707 був опублікований 19.11.2018 р., тобто за 22 календарних та 16 робочих днів не може вважатися порушенням законів України.

В адміністративному позові позивач зазначає, що ст. 40 Земельного кодексу України, на яку є посилання в мотивувальній частині спірного рішення №707, не регулює питання встановлення сервітуту. Проте, зазначене на думку відповідача, жодним чином не впливає на законність оскаржуваного рішення, оскільки не існує вимоги закону щодо включення в мотивувальну частину рішень місцевих рад, тільки тих норм, які регулюють питання, визначені в таких рішеннях.

Як підставу для скасування рішення №707 позивач зазначає недотримання Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, який затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.201 1 № 244 (далі - Порядок №244) та стверджує, що «торговельно-посадковий комплекс не може бути побудований без облаштування фундаменту, та за своїми будівельно-технічними характеристиками не підпадає під визначення «тимчасова споруда» (МАФ)».

Відповідач не погоджується з наведеними доводами позивача, оскільки не існує норм містобудівельного законодавства, яка б дозволяла зробити такий висновок. При цьому, позивач передчасно стверджує про порушення та недотримання Порядку №244, оскільки, рішення №707 не є підставою для встановлення (розміщення) торгово-посадкового комплексу. Зокрема, оскаржуваним рішенням тільки надається дозвіл на виготовлення-технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини ділянки, на яку поширюється право особистого сервітуту для укладання договору особистого сервітуту.

Відповідач зауважив, що в подальшому рішенням 45 сесії Жмеринської міської ради 7 скликання від 21.02.2019 р. №737 «Про встановлення особистого сервітуту на використання земельних ділянок комунальної власності» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та укладено договір особистого сервітуту земельної ділянки у межах допустимого функціонального використання:

- по вул. Б . Хмельницького гр. ОСОБА_3 : площею 0,0035 га, у т.ч. 0,0035 га - під малоповерховою акуловою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, строком на 5 років;

- по вул. Б.Хмельницького гр . ОСОБА_3 площею 0,0018 га, у т.ч. 0,0018 га під малоповерховою забудовою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, строком на 5 років.

Проте, й рішення №737 не є підставою для встановлення (розміщення) торгово-посадкового комплексу. Зазначені дії є лише частиною необхідних заходів щодо отримання паспорта прив`язки для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

При цьому, згідно рішення виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 19.12.2013 р. №328 «Про затвердження інформаційної картки адміністративної послуги» передбачено вичерпний перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги «Надання паспорта прив`язки для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності», а також вимоги до них.

Тобто, встановлення (розміщення) торговельно-посадочного комплексу відбудеться не на підставі рішення №707, а на підставі паспорту прив`язки тимчасової споруди. Відповідно, торговельно-посадочний комплекс є тимчасовою спорудою і Порядок №244 не порушено.

На підставі викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 02.04.2019 року відкладено розгляд справи на 24.04.2019 року.

Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 24.04.2019 року відкладено розгляд справи на 15.05.2019 року.

Ухвалою суду від 15.05.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні 15.05.2019 року заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та, посилаючись на обставини викладенні у позовній заяві, просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладенні у відзиві на позов.

Третя особа у судовому засіданні також заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити у позові ОСОБА_2

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 як член територіальної громади м.Жмеринки, Вінницької області є також депутатом Жмеринської міської ради 7 скликання.

Розпорядженням секретаря міської ради від 26.11.2018 р. № 277-р «Про скликання позачергової 44 сесії міської ради 7 скликання» скликано позачергову 44 сесію міської ради 7 скликання, яку проведено 12 грудня 2018 року.

Рішенням 44 сесії 7 скликання Жмеринської міської ради № 707 від 12 грудня 2018 року «Про надання дозволів на розробку документації із землеустрою», а саме пунктом 3, керуючись ст.ст. 40,98-102 Земельного кодексу України, рішенням 7 сесії міської ради 5 скликання від 19.04.2007 року №202 «Про сервітутне землекористування» та від 24.03.2011 року №122 «Про внесення змін і доповнень до рішення 7 сесії міської ради 5 скликання від 19.04.2007 року №202 «Про сервітутне землекористування», серед іншого, надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини ділянки, на яку поширюється право особистого сервітуту для укладання договору особистого сервітуту:

- по вул. Б. Хмельницького, навпроти аптеки гр. ОСОБА_3 для комерційних потреб - встановлення торговельно-посадочного комплексу, орієнтовною площею 0,0035 га та 0,0018 га.

Позивач, не погодившись із даним рішенням, вважаючи його таким, що порушує його право як члена територіальної громади, звернувся до суду з позовом та просив визнати протиправним та скасувати рішення 44 сесії 7 скликання Жмеринської міської ради № 707 від 12 грудня 2018 року «Про надання дозволів на розробку документації із землеустрою» в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини ділянки, на яку поширюється право особистого сервітуту для укладення договору особистого сервітуту по вул. Б. Хмельницького, навпроти аптеки гр. ОСОБА_3 для комерційних потреб - встановлення торговельно-посадочного комплексу, орієнтовною площею 0,0035 та 0,0018 га.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом пунктів 1, 3 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні": сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п.п. "а", "б" ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Частина 15 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», встановлює, що порядок проведення першої сесії ради, порядок обрання голови та заступника (заступників) голови районної у місті, районної, обласної ради, секретаря сільської, селищної, міської ради, скликання чергової та позачергової сесії ради, призначення пленарних засідань ради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень ради про затвердження порядку-денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". До прийняття регламенту ради чергового скликання застосовується регламент ради, що діяв у попередньому скликанні.

Частиною 3 ст. 46 вказаного Закону встановлено, що з часу обрання голови ради він веде пленарні засідання ради відповідно до вимог цього Закону та регламенту ради.

Таким чином, діючим законодавством передбачено можливість проведення позачергових засідань сесій місцевих рад.

Регламентом Жмеринської міської ради, затвердженим рішенням 2 сесії 7 скликання від 18 грудня 2015 року «Про затвердження регламенту Жмеринської міської ради Вінницької області» передбачено, що завізований проект рішення, що планується винести на розгляд Ради, подається секретарю міської ради (головному спеціалісту з питань роботи з міською радою) у друкованому та електронному вигляді не пізніше як за 20 днів до його розгляду на пленарному засіданні, крім обумовлених Регламентом випадків термінового розгляду питань (ч. 6 ст. 13).

Для розгляду невідкладних питань чи надзвичайних ситуацій скликається позачергова сесія ради. Позачергова сесія скликається міським головою за власною ініціативою, за ініціативою не менш як однієї третини депутатів від загальною складу ради або виконавчого комітету ради. Пропозиція і обґрунтування щодо необхідності скликання позачергової сесії подаються в письмовій формі міському голові з переліком питань, що пропонуються для розгляду. Розпорядження міською голови про скликання позачергової сесії доводиться до відома депутатів і населення не пізніш як за три дні до її відкриття, а у виняткових випадках - за один день. Матеріали до позачергової сесії видаються депутатам при реєстрації (ч. 1-5 ст.11).

Судом з`ясовано, що засідання сесії на якій приймалося оскаржуване рішення було позачерговим.

При цьому, згідно ч. 3. ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», проекти нормативно-правових актів оприлюднюються не пізніш, як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Суд зауважує, що оскаржуване рішення не є нормативно-правовим актом, а є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, з огляду на що, суд критично оцінює доводи позивача щодо несвоєчасного оприлюднення проекту оскаржуваного рішення, оскільки положення ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» до нього не застосовуються.

Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні", до виключної компетенція сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Статті 98-100 Земельного кодексу України визначають зміст права земельного сервітуту. Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, серед інших, такого земельного сервітуту, як право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (Особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Суд зауважує, що посилання позивача на те, що ст. 40 Земельного кодексу України, на яку є посилання в мотивувальній частині спірного рішення №707, не регулює питання встановлення сервітуту не свідчить про не законність оскаржуваного рішення.

Також, як підставу для скасування рішення №707, позивач зазначає недотримання Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.201 1 № 244 (далі - Порядок №244) та стверджує, що торговельно-посадковий комплекс не може бути побудований без облаштування фундаменту, та за своїми будівельно-технічними характеристиками не підпадає під визначення «тимчасова споруда» (МАФ).

З даного приводу суд зауважує, що висновки позивача про порушення при прийняті оскаржуваного рішення відповідачем Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності №244 - є передчасними, оскільки оскаржуване рішення не є підставою для встановлення (розміщення) торгово-посадкового комплексу, оскаржуваним рішенням лише надається дозвіл на виготовлення-технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини ділянки, на яку поширюється право особистого сервітуту для укладання договору особистого сервітуту.

Крім того судом з`ясовано, що рішенням 45 сесії Жмеринської міської ради 7 скликання від 21.02.2019 р. №737 «Про встановлення особистого сервітуту на використання земельних ділянок комунальної власності» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та укладено договір особистого сервітуту земельної ділянки у межах допустимого функціонального використання:

- по вул. Б. Хмельницького гр. ОСОБА_3 : площею 0,0035 га, у т.ч. 0,0035 га - під малоповерховою акуловою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, строком на 5 років;

- по вул. Б.Хмельницького гр. ОСОБА_3 площею 0,0018 га, у т.ч. 0,0018 га під малоповерховою забудовою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, строком на 5 років.

Таким чином суд зазначає, що оскаржуване рішення по своїй суті не є підставою для встановлення (розміщення) торгово-посадкового комплексу.

Так, рішенням виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 19.12.2013 р. №328 «Про затвердження інформаційної картки адміністративної послуги» передбачено вичерпний перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги «Надання паспорта прив`язки для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності», а також вимоги до них. Тобто, встановлення (розміщення) торговельно-посадочного комплексу відбудеться не на підставі рішення №707, а на підставі паспорту прив`язки тимчасової споруди.

Стосовно доводів позивача про те, що орган місцевого самоврядування, при прийнятті оскаржуваного рішення повинен був керуватися положеннями статті 134 Земельного кодексу України, згідно якої встановлено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, суд зазначає наступне.

Вказана норма закону встановлює випадки застосування процедури земельних торгів під час продажу земельних ділянок і прав на них, а саме - оренди, суперфіцію, емфітевзису. Право сервітуту даної статтею не регулюється, з огляду на що, суд критично оцінює викладені доводи позивача.

Окремо слід наголосити щодо випливу оскаржуваного рішення на права та інтереси позивача. Як було вже встановлено судом, позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказував, що оскаржуване рішення порушує його права, як члена територіальної громади м.Жмеринки.

Частина перша статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначає, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно частини першої статті 3 цього закону передбачено, що громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Як було встановлено судом, позивач є депутатом Жмеринської міської ради 7 скликання.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад", депутат місцевої ради, як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.

За змістом частин першої та третьої сттаті 15 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад", депутат має право вимагати усунення порушення законності, тобто у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень, а в необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності.

Депутат має право на депутатське звернення до керівників відповідних правоохоронних чи контролюючих органів, а місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, об`єднання громадян, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані негайно вжити заходів до усунення порушення, а в разі необхідності - до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.

В контексті викладеного й за змістом Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", питання звернення до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади може бути вирішено на пленарних засіданнях відповідної ради.

Саме відповідні Ради, а не окремі депутати, згідно ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" є тими представницькими органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, а отже й наділені в силу Закону на звернення до суду з метою захисту порушених прав територіальної громади.

Слід зазначити, що цією нормою регламентовано право депутата місцевої ради порушувати питання про перевірку діяльності виконавчих органів ради, місцевих державних адміністрацій, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, брати участь у здійсненні контролю за виконанням рішень ради.

Право депутата на звернення до відповідних органів державної влади у випадку виявлення порушень законодавства України в даному випадку може бути реалізовано відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Право захищати інтереси територіальної громади (або її окремих представників) в суді може бути реалізоване шляхом представництва.

Така правова позиція міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 року у справі № 911/2173/17, де зазначено, що відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" не вбачається, що депутат місцевої ради уповноважений представляти у судах інтереси такої ради, або інтереси утворених нею комісій, або інтереси виборців інакше, ніж поза відносинами представництва.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивач як член відповідної територіальної громади, здійснює участь у представництві інтересів цієї громади шляхом реалізації права бути обраним депутатом міської ради, здійснюючи повноваження депутата у відповідності до Законів України "Про місцеве самоврядування" та "Про статус депутатів місцевих рад".

Крім того, суд зазначає, що згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25.11.1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25.12.1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14.12.2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14.12.2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_2 не розмежовує порушені права територіальної громади та його права, як депутата Жмеринської міської ради.

У Постанові Верховного Суду України від 23.05.2017 року по справі № 800/541/16, суд підкреслив, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З аналізу вищезазначених норм, слідує, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача (як то наприклад права власності чи права користування спірною земельною ділянкою) з боку відповідача, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Спірне рішення є актом індивідуальної дії, тобто створює правові наслідки лише для конкретних осіб.

Позивач не є суб`єктом правовідносин, які склались в результаті прийняття оскаржуваного рішення відповідачем, відповідно і дане рішення не може порушувати прав, свобод чи інтересів позивача.

Отже, зазначеним та іншими законами України депутати місцевих рад не наділені повноваженнями вимагати усунення порушення законності шляхом індивідуального звернення до суду з адміністративним позовом.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 01.03.2018 року та від 11.04.2018 року в справах № 911/2173/17-а та 363/3414/13-а відповідно.

Відповідно до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та надані позивачем, суд доходить висновку, що мотивація, на яку посилаються останні, не дає суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

Відповідач: Жмеринська міська рада Вінницької області (вул. Центральна, 4, м. Жмеринка, Вінницька область, ).

Рішення у повному обсязі виготовлене 27.05.2019 року.

Суддя Дончик Віталій Володимирович