Справа № 300/64/19
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2019 р. справа № 300/64/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Григорука О.Б.,

при секретарі Бунич Т.В.,

за участю: представника позивача - Винник Ю.Г., представника відповідача - Прос Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС про визнання протиправним, скасування наказу №603-к від 04.12.2018, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку, компенсацій за відпустку, за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04.01.2019 звернулася до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківської митниці ДФС України про: визнання протиправним, скасування наказу №603-к від 04.12.2018; поновлення з 21.06.2017 на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста "Івано-Франківськ-центральний" Івано-Франківської митниці ДФС України; стягнення середньомісячного заробітку за період з 21.06.2017 по 04.12.2018 в сумі 203830,48 грн.; стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2018 рік в сумі 14942,46 грн.; стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2018 по 03.01.2019 в сумі 11111,06 грн.; стягнення моральної шкоди в сумі 80000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам законодавства про працю та про державну службу, оскільки не містить ні описової, ні мотивувальної частини, в яких мали бути зазначені підстави для його видачі. Позивач зазначає, що з 01.08.2001 позивач має безперервний стаж роботи в органах Державної митної служби, а з 06.02.2008 по 04.12.2018 працювала у Івано-Франківській митниці ДФС. Згідно оскаржуваного наказу від 04.12.2018 за №603-к позивачу-начальнику відділу митного оформлення №1 митного поста "Івано-Франківськ-центральний" Івано-Франківської митниці ДФС, на підставі частини 2 статті 87 Закону України "Про державну службу" припинено державну службу з 21.06.2017. Трудову книжку з відповідним записом позивач не отримувала, про наявність оскаржуваного наказу позивачу не було відомо, зі змістом наказу позивач ознайомився 15.12.2018, в день отримання від Івано-Франківської митниці ДФС рекомендованого листа №057. Зазначає, що в оскаржуваному наказі не вказано: стажу державної служби на момент звільнення, відомостей про використання позивачем чергової відпустки за 2018 рік, не зазначено згідно яких документів встановлено наявність підстав для звільнення. Тому, вважає, оскаржуваний наказ протиправним, та таким, що підлягає скасуванню. Тому, просить поновити позивача з 21.06.2017 на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста "Івано-Франківськ-центральний" Івано-Франківської митниці ДФС України. Також, позивач просить, стягнути середньомісячний заробіток за період з 21.06.2017 по 04.12.2018 в сумі 203830,48 грн. з підстав, що з 21.06.2017 по 31.10.2017 у табелях обліку використання робочого часу працівників Івано-Франківської митниці ДФС позивачу проставлено тимчасову непрацездатність. Позивач стверджує, листки щодо непрацездатності позивача за вказаний період в Івано-Франківській митниці ДФС відсутні, що свідчить про ведення недостовірного обліку використання робочого часу, чим порушено вимоги статтю 30 Закону України "Про оплату праці". Також зазначає, з листопада 2017 року до березня 2018 року у Івано-Франківській митниці ДФС також вівся недостовірний облік робочого часу, оскільки в табелях обліку використання робочого часу працівників митниці навпроти прізвища позивача не проставлено жодної відмітки, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці (із змінами і доповненнями від 25.12.2009). Стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2018 рік в сумі 14942,46 грн. та стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2018 по 03.01.2019 в сумі 11111,06 грн. позивач обґрунтовує протиправністю дій відповідача. Вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 80000,00 грн. позивач мотивує тим, що внаслідок бездіяльності, а в подальшому протиправними діями керівництва Івано-Франківської митниці ДФС, що виразилося у неналежній організації умов праці в частині ненадання робочого місця, відсутність посадових обов`язків, відсутність обліку робочого часу та оплати праці за 2017-2018 роки їй завдано моральних страждань.

Івано-Франківська митниця ДФС скористалася правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 19.02.2019, відповідно до якого представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечив (т.1, а.с.50-53). В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідачів зазначив, що ОСОБА_1 звільнена на підставі частини другої статті 87 Закону України "Про державну службу", а не з підстав скорочення посади. Відповідач, що вчиняв дії по повідомленню позивача про наступне вивільнення, зокрема начальником митного поста "Івано-Франківськ-центральний" направлено начальнику митниці службову записку №150/ 09-70-61-01-56 від 21.06.2017, в результаті опрацювання якої стало відомо про перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності. В телефонному режимі кілька раз повідомлялася інформація про перебування позивача в стані тимчасової непрацездатності. В подальшому сектором по роботі з персоналом скеровувались листи (№741/10/09-70-04-44 від 30.06.2017, №798/10/09-70-10-12 від 18.07.2017, №1141/10/09-70-04-44) ОСОБА_1 з проханням з`явитися для отримання повідомлення про наступне вивільнення, проте ці листи повертались у зв`язку із закінченням терміну для зберігання. Івано-Франківська митниця ДФС не раз намагалась встановити місцезнаходження ОСОБА_1, скеровуючи листи до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (№23/91/09-70-04-47 від 14.02.2018), до Відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Івано-Франківській області (№175/7/09-70-04-47 від 09.02.2018). Проте місцезнаходження позивача так і не було встановлено цими органами. На повторне звернення Івано-Франківської митниці ДФС, 25.09.2018 листом №29751/7/99-99-22-09-17 відділом оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України ГУВБ ДФС України надано інформацію про те, що на неодноразові дзвінки працівників ГУВБ на контактні номери телефонів ОСОБА_1 відповіді не було. Також, 17.09.2018 працівники ГУВБ здійснили виїзд за місцем проживання ОСОБА_1 , під час якого чоловік ОСОБА_2 відмовився надавати будь-яку інформацію щодо довготривалої відсутності дружини на роботі, а також щодо її місця перебування. Івано-Франківська митниця ДФС з 30.10.2017 склала акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. В Івано-Франківської митниці ДФС не було інформації, яка б однозначно спростовувала б неповажність причин неявки ОСОБА_1 на робочому місці та відсутність в останньої листків непрацездатності, тому у зв`язку із необхідністю дотримання вимог статті 87 Закону України "Про державну службу", митниця не могла звільнити ОСОБА_1 раніше 150-денного терміну. З метою отримання інформації щодо наявності листків непрацездатності та встановлення факту, чи можливе захворювання ОСОБА_1 надає їй права перебувати в стані тимчасової непрацездатності більш ніж 150 днів, Івано-Франківська митниця ДФС скеровувала листи (від 31.10.2018 №534/9/09-70-04-47, від 14.02.2018 №99/9/09-04-47, від 04.04.2018 і №246/9/09-70-04) до Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації, а також лист (від 23.04.2018 №282/9/09-70-10-12) до Міністерства охорони здоров`я України та запит (від 11.04.2018 №263/9/09-70-04) до Фонду соціального страхування України. Відповіді від цих органів не містили підтвердження наявності листків непрацездатності ОСОБА_1 З метою уникнення незаконної легалізації трудового стажу ОСОБА_1 та у зв`язку із тим, що в Івано-Франківської митниці ДФС були відсутності листки тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , відповідно до наказу митниці від 04.12.2018 №603-к датою звільнення останньої є 21.06.2017. Зазначено, що Івано-Франківською митницею ДФС одержано роз`яснення від Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Чернівецькій, Івано-Франківській та Тернопільській областях №674/9/09-70-04 від 30.10.2018. ОСОБА_1 повністю не виконувала свої службові обов`язки з 21.06.2017 по 04.12.2018, несумлінно ставилась до служби, зокрема не одержувала на пошті листи від Івано-Франківської митниці ДФС, не відповідала на телефонні дзвінки та не повідомляла ні керівництво, ні інших посадових осіб митниці про причини своєї відсутності. До позовної заяви також не додано доказів поважності причин відсутності ОСОБА_1 Крім наведеного зазначено, що відпустка ОСОБА_1 була оформлена відповідно до норм чинного законодавства та оплачена на підставі зазначеного вище наказу Івано-Франківської митниці ДФС. Перевіркою Управління Держпраці в Івано-Франківській області встановлено, що Івано-Франківська митниця ДФС провела належний розрахунок з ОСОБА_1 Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 80000 грн. відповідач зазначає, що до позовної заяви ОСОБА_1 не додано документів, які підтверджують розмір понесеної моральної шкоди, також не надано доказів, які підтверджують те, що позивачка зазнала моральної шкоди та не доведено причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та прийнятими митницею наказами.

26.02.2019 позивач подала відповідь на відзив, відповідно до якої вважає, що наведені відповідачем у відзиві заперечення є суперечливими, непослідовними, які не відповідають дійсним обставинам справи і підлягають відхиленню (а.с.1, а.с.145-150). Зазначає, що вказані відповідачем періоди не відповідають дійсним календарним датам перебування позивача у відпустці, оскільки суперечать відомостям, зазначеним у листі Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Чернівецькій, Івано-Франківській та Тернопільській областях від 24.04.2018 №86/т01006-18, у листі Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 30.03.2018 №16-07/15-10/2057 за результатами проведених перевірок Івано-Франківської митниці. Також зазначено, що не відповідає дійсним обставинам справи, і непідтверджений відповідними доказами термін перебування позивача в стані тимчасової непрацездатності, оскільки включає в себе 116 календарних днів, з врахуванням вихідних та святкових днів (36 днів), позивач вважає, що період непрацездатності становить 75 робочих днів. Викладені у відзиві відповідача аргументи з приводу того, що 21.06.2017 ОСОБА_1 станом на 9:00 не приступила до виконання службових обов`язків, у зв`язку із чим начальником митного поста "Івано-Франківськ-центральний" про вказаний факт підготовлено та направлено начальнику митниці службову записку №150/ 09-70-61-01-56 від 21.06.2017, не відповідають дійсним обставинам справи і підлягають відхиленню, тому що згідно листків непрацездатності серії АДД №256991 від 14.07.2017, серії АДД №297738 від 21.07.2017, в період часу з 21.06.2017 по 21.07.2017 позивач перебувала в стані тимчасової непрацездатності. Зазначає, що про фактичну наявність трудових відносин між позивачем та митницею за період з 21.06.2017 по 21.07.2017 свідчить те, що Івано-Франківською митницею встановлено, що в результаті опрацювання службової записки, сектор по роботі з персоналом отримав в усному порядку відомості про перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності. Після цього, в телефонному режимі ще кілька разів повідомлялась інформація про перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності. Щодо скерування сектором по роботі з персоналом листів зазначає, що такі твердження відповідача є недостовірними і підлягають відхиленню, тому що відповідачем не надано доказів відправлення рекомендованих поштових відправлень. Зазначає, що не заслуговує на увагу і підлягає відхиленню твердження відповідача щодо вжиття заходів про встановлення місцезнаходження ОСОБА_1 шляхом направлення листів до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, до Відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Івано-Франківській області та до відділу оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України ГУВБ ДФС України, оскільки вищевказані органи згідно своїх повноважень не мають правових підстав для встановлення фактичного місця проживання позивача з огляду на наявність спірних трудових відносин у сфері публічної служби. Позивач вважає, що складені Івано-Франківською митницею ДФС акти про відсутність позивача на робочому місці з 30.10.2017 по 04.12.2018 з порушеннями норм чинного законодавства, оскільки у актах відсутні такі обов`язкові реквізити документа як реєстраційний індекс документа. Позивач стверджує, що особами Івано-Франківської митниці у документах, які слугували підставою для прийняття рішення про звільнення її за частиною 2 статті 87 Закону України "Про державну службу", вносилися недостовірні відомості. Крім цього, позивач зазначає, що актів відсутності позивача на робочому місці не було на час перевірок, оскільки за результатами перевірок та інспекційного відвідування уповноваженими особами Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Чернівецькій, Івано-Франківській та Тернопільській областях та за результатами перевірки уповноваженими особами Управління Держпраці в Івано-Франківській області, проведеного в Івано-Франківській митниці ДФС, встановлено, що на момент перевірки позивач перебував в трудових відносинах з Івано-Франківською митницею ДФС, при цьому відповідачем не було надано жодного акту відсутності позивача на робочому місці на час проведення перевірок. Не заслуговує уваги та підлягає відхиленню посилання відповідача на лист-роз`яснення від 29.10.2018 №204/Т01004-18 Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Чернівецькій, Івано-Франківській та Тернопільській областях в якому зазначено, що листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних підрозділів мають виключно роз`яснювальний (інформаційний) характер і не містять правових норм. Щодо відшкодування моральної шкоди зазначає, що за період з 21.06.2017 по 14.07.2017 позивач перебувала на лікарняному в Івано-Франківській ОКЛ у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, на який вплинув морально-психологічний стан внаслідок виведення за штат і відсутності запропонованої посади та облаштованого робочого місця. Крім того, в період часу з 17.07.2017 по 21.07.2017 позивач перебував на лікарняному у зв`язку із хворобою малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2008 р.н. В подальшому за 2017-2018 року позивач систематично перебувала у стані збудження, настороженості, агресії, депресивного стану, з підстав, що за цей час відповідач не зміг визначити правовий статус позивача, наявність чи відсутність трудових відносин між ними, особливо цей стан погіршився після ознайомлення із наказом про звільнення з роботи, що також підтверджується усними заявами членів сім`ї позивача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях (т.3, а.с.25-31). Просив в задоволенні позову відмовити.

Суд, відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, встановив наступне.

ОСОБА_1 з 01.08.2001 перебувала на роботі в органах Державної митної служби, з 06.02.2008 - в Івано-Франківської митниці (т.2, а.с.43-46).

Присягу державного службовця склала 01.08.2001 (т. 2, а.с. 54).

Згідно наказу від 07.05.2015 № 61-к позивача переведено на посаду заступника начальника митного поста "Івано-Франківськ-центральний"- начальника відділу митного оформлення №1 Івано-Франківської митниці ДФС з 13.05.2015, як така, що успішно пройшла стажування (т.2, а.с.46). Наказом від 18.11.2016 №461-к позивача переведено з 21.11.2016 на посаду начальника відділу митного оформлення №1 МП "Івано-Франківськ-центральний".

Наказом Івано-Франківської митниці ДФС України №603-к від 04.12.2018 на підставі частини 2 статті 87 закону України "Про державну службу" з 21.06.2017 припинено державну службу ОСОБА_1 , начальнику відділу митного оформлення №1 митного поста "Івано-Франківськ-центральний" Івано-Франківської митниці ДФС, про що внесено відомості до трудової книжки запис №36 (т.1, а.с.17, т.2, а.с.46).

Судом встановлено, що припинення державної служби позивача відбулось на підставі частини 2 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Спірні правовідносини врегульовані Митним кодексом України, Кодексом законів про працю України, Законом України "Про державну службу".

Відповідно до статті 569 Митного кодексу України працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами.

Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями (частина перша вищезазначеної статті).

Правове становище посадових осіб органів доходів і зборів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України (частина третя вищезазначеної статті).

Частиною другою статті 87 Закону України "Про державну службу" встановлено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Таким чином, вказаною статтею передбачено дві підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Наявність таких підстав припинення державної служби обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу. До періоду тимчасової непрацездатності зараховуються всі календарні дні звільнення від роботи за листком непрацездатності, у тому числі святкові, неробочі і вихідні дні, які припадають на такий період.

Отже, при визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється безперервно, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. У такому разі, вихід державного службовця на службу до закінчення зазначеного періоду (120 календарних днів) - перериває такий строк та, у наступному, цей період тимчасової непрацездатності не враховується при визначенні наявності підстав припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

При визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. Також у цьому разі, вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб`єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою.

Слід зазначити, що оскаржуваним наказом не визначено згідно якої із двох вищевказаних підстав відбулось припинення державної служби позивача, що унеможливлює конкретизацію, які саме обставини стали підставою прийняття оскаржуваного наказу. Також у вказаному наказі відсутні посилання на наявні листки непрацездатності чи відповідні службові записки, посилання на які містяться у відзиві на адміністративний позов.

В подальшому під час розгляду справи по суті представник відповідача надав пояснення у відзиві на адміністративний позов (т. 1, а. с. 50-53) та письмових поясненнях (т. 3, а.с. 25-31), що обставиною, яка свідчить про наявність підстав припинення державної служби позивачем згідно частини 2 статті 87 Закону України "Про державну службу" є перебування ОСОБА_1 у стані тимчасової непрацездатності протягом 178 календарних днів протягом року з 30.08.2016 по 19.05.2017.

В матеріалах справи містяться надані представником відповідача копії листків непрацездатності, які підтверджують перебування позивача в стані тимчасової непрацездатності у вказаному періоді.

Зокрема, відповідно до листка непрацездатності №475255, виданого 28.09.2016, ОСОБА_1 з 30.08.2016 по 28.09.2016 (30 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.50).

Згідно листка непрацездатності №349727, виданого 29.09.2016, ОСОБА_1 з 29.09.2016 по 12.10.2016 (14 календарних днів) продовжувала перебувати в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.49).

Згідно листка непрацездатності №471539, виданого 17.10.2016, ОСОБА_1 з 17.10.2016 по 04.11.2016 (19 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.47).

Згідно листка непрацездатності №475293, виданого 12.11.2016, ОСОБА_1 з 07.11.2016 по 12.11.2016 (6 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.48).

Згідно листка непрацездатності №471606, виданого 24.01.2017, ОСОБА_1 з 24.01.2017 по 17.02.2017 (25 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.46).

Згідно листка непрацездатності №475462, виданого 10.03.2017, ОСОБА_1 з 20.02.2017 по 10.03.2017 (19 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.45).

Згідно листка непрацездатності №246384, виданого 30.03.2017 ОСОБА_1 з 13.03.2017 по 30.03.2017 (18 календарних днів) продовжувала перебувати в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.44).

Згідно листка непрацездатності №246385, виданого 30.03.2017 ОСОБА_1 з 31.03.2017 по 30.04.2017 (24 календарні дні) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.43).

Згідно листка непрацездатності №296110, виданого 24.04.2017 ОСОБА_1 з 24.04.2017 по 05.05.2017 (12 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.42).

Відповідно до листка непрацездатності №297316, виданого 10.05.2017 ОСОБА_1 з 10.05.2017 по 19.05.2017 (10 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.43).

Згідно вказаних листків непрацездатності термін перебування позивача в стані непрацездатності у вказаному періоді в сукупності складав 177 календарних дні.

Зважаючи на наявність у матеріалах справи листків непрацездатності, які підтверджують перебування позивача у стані непрацездатності понад 150 днів протягом календарного року у період з 30.08.2016 по 19.05.2017 суд зазначає наступне.

Частиною 6 статті 43 Конституції України встановлено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 87 Закону України "Про державну службу" встановлено право суб`єкта призначення на припинення державної служби державного службовця з підстав передбачених цієї статтею.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, в тому числі: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що право суб`єкта призначення на припинення державної служби державного службовця не є абсолютним і не може реалізовуватись за спливом тривалого часу на власний розсуд, оскільки така реалізація права суперечить правилам добросовісності та своєчасності.

Право щодо припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення повинно бути реалізоване у розумні строки, а дата припинення державної служби не може передувати даті прийняття наказу.

Зокрема у спірних правовідносинах, підставою, яку зазначає відповідач стало перебування позивача в стані непрацездатності у періоді з 30.08.2016 по 19.05.2017. При цьому, оскаржуваний наказ про припинення державної служби ОСОБА_1 прийнятий 4 грудня 2018 року, тобто через півтора року після виникнення обставин, які б могли слугувати підставою для застосування частини другої статті 87 Закону України "Про державну службу".

З наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що у році, що передував прийняттю оскаржуваного наказу, тобто з 04.12.2017 по 04.12.2018, позивач не перебувала в стані тимчасової непрацездатності протягом терміну визначеного частиною 2 статті 87 Закону України "Про державну службу", тобто обставини, які передбачені вказаною нормою закону відсутні.

Інші доводи відповідача щодо відсутності позивача на роботі з 21.06.2017 по дату прийняття наказу №603-к від 04.12.2018 та докази щодо вжиття заходів для встановлення місцезнаходження позивача не стосуються наявності чи відсутності підстав для прийняття оскаржуваного наказу.

Згідно пояснень представника відповідача позивач жодного разу не виходила на роботу з 21.06.2017 по день прийняття оскаржуваного наказу. Під час розгляду справи з пояснень представника позивача судом встановлено, що нез`явлення на роботу зумовлене незгодою позивача із тим, що при реорганізації відповідача їй не було запропоновано рівнозначну посаду та наявністю судового спору між позивачем та відповідачем з цього приводу (справа №809/620/17). При цьому, питання дотримання трудової дисципліни позивачем не є предметом дослідження у вказаній справі, оскільки спірний наказ стосується обставин, передбачених частиною 2 статті 87 Закону України "Про державну службу", а саме перебування позивача в стані тимчасової непрацездатності.

Суд зазначає, що припинення державної служби та звільнення з посади державного службовця не є тотожними поняттями, оскільки звільнення з посади не свідчить про припинення державної служби, однак припинення державної служби унеможливлює перебування особи на відповідній посаді.

При цьому, спірним наказом не вирішено питання звільнення позивача з займаної посади та не визначена дата такого звільнення.

Спірні правовідносини регулюються як спеціальним законодавством, яким у даному випадку є Закон України "Про державну службу", так і загальними нормами трудового законодавства - Кодексу законів про працю України.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Прийняття оскаржуваного наказу із визначенням дати припинення державної служби з 21.06.2017, тобто з дати, що передує даті прийнятого наказу понад півтора року, суперечить вимогам статті 47 Кодексу законів про працю України та унеможливлює їх реалізацію.

Враховуючи наведене, рішення суб`єкта призначення від 04.12.2018 про припинення державної служби позивача з 21.06.2017, тобто з дати, що передує даті прийнятого наказу понад півтора року, свідчить про прийняття такого рішення поза межами розумних строків, є протиправним та підлягає скасуванню. При цьому скасування вказаного наказу на думку суду є достатнім заходом захисту порушеного права позивача передбаченого частиною 6 статті 43 Конституції України.

Враховуючи те, що спірним наказом не вирішене питання звільнення позивача із займаної посади, вказаний наказ не тягне за собою звільнення позивача із посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста "Івано-Франківськ - центральний" Івано-Франківської митниці ДФС з 21.07.2017, а тому позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста "Івано-Франківськ - центральний" Івано-Франківської митниці ДФС з 21.07.2017 задоволенню не підлягають.

Одночасно суд зазначає, що оскільки фактично звільнення позивача із займаної посади не відбулося, підстави для поновлення її на посаді відсутні, не підлягають також задоволенню і похідна вимога щодо стягнення з Івано-Франківської митниці компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.12.2018 по 03.01.2019.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Івано-Франківської митниці ДФС компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2018 рік суд зазначає наступне.

Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Законом України "Про відпустки", Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом та забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Статтею 24 Закону України "Про відпустки" встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, вказана позовна вимога є також похідною вимогою та не підлягає задоволенню, оскільки як попередньо встановлено судом фактично звільнення позивача із займаної посади не відбулося, підстави для поновлення її на посаді відсутні.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Івано-Франківської митниці ДФС середньомісячної заробітної плати за період з 21.06.2017 по 04.12.2018 суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оплату праці" 24 березня 1995 року заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Таким чином, якщо працівник був відсутній на робочому місці без поважних причин повний календарний місяць, за який здійснюються розрахунки щодо нарахування заробітної плати, то заробітна плата працівникові за цей місяць не нараховується. Якщо працівник був відсутній на робочому місці без поважних причин окремі дні (години), то основна заробітна плата нараховується виходячи з відпрацьованого працівником робочого часу (фактично виконаної роботи).

Частиною другою статті 30 Закону "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 затверджено та введено в дію з 01 січня 2009 року типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, до складу якої включено № П-5 "Табель обліку використання робочого часу".

Згідно табелів обліку робочого часу, які містяться в матеріалах справи (т. 2, а.с. 230-250, т. 3, а.с. 1-15), позивач не виходила на роботу і не виконувала покладені на неї трудові обов`язки. Вказане також підтверджено показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також актами про відсутність на робочому місці (т. 1, а.с. 86-141).

Будь-яких доказів поважності відсутності на робочому місці протягом 21.06.2017 по 04.12.2018, а також доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 виконувалась робота за посадою, позивачем суду не надано. Сам факт невиходу на роботу протягом цього періоду представником позивача під час розгляду справи не заперечувався.

Враховуючи викладене у відповідача були відсутні підстави для нарахування та виплати заробітної плати у період відсутності позивача на роботі.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Івано-Франківської митниці ДФС середньомісячної заробітної плати за період з 21.06.2017 по 04.12.2018 слід відмовити.

Також в позовній заяві позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 80000,00 грн., яку позивач обґрунтовує тим, що внаслідок бездіяльності, а в подальшому протиправними діями керівництва Івано-Франківської митниці ДФС, що виразилося у неналежній організації умов праці в частині ненадання робочого місця, відсутність посадових обов`язків, відсутність обліку робочого часу та оплати праці за 2017-2018 роки їй завдано моральних страждань. Крім цього, в обґрунтування вказаної вимоги зазначила, що за період з 21.06.2017 по 14.07.2017 позивач перебувала на лікарняному в Івано-Франківській ОКЛ у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, на який вплинув морально-психологічний стан внаслідок виведення за штат і відсутності запропонованої посади та облаштованого робочого місця. Крім того, в період часу з 17.07.2017 по 21.07.2017 позивач перебувала на лікарняному у зв`язку із хворобою малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2008 р.н. В подальшому за 2017-2018 року позивач систематично перебувала у стані збудження, настороженості, агресії, депресивного стану, з підстав, що за цей час відповідач не зміг визначити правовий статус позивача, наявність чи відсутність трудових відносин між ними, особливо цей стан погіршився після ознайомлення із наказом про звільнення з роботи, що також підтверджується усними заявами членів сім`ї позивача.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі № 818/1394/17.

Обґрунтовуючи завдану моральну шкоду позивач посилається на обставини, які передували прийняттю оскаржуваного наказу, зокрема на події, які мали місце в червні - липні 2017 року та протягом 2017-2018 років, що в свою чергу виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям наказу №603-к від 04.12.2018 та завданою моральною шкодою, на яку посилається позивач.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині, позовних вимог, які звільнені від сплати судового збору, в іншій частині позовні вимоги, за які судовий збір сплачений, задоволенню не підлягають, підстави для розподілу судових витрат за результатами розгляду справи відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Івано-Франківської митниці ДФС (, вул. Короля Данила, 20, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання протиправним, скасування наказу №603-к від 04.12.2018, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку, компенсацій за відпустку, за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Івано-Франківської митниці ДФС №603-к від 04.12.2018 "Про припинення державної служби".

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Григорук О.Б.

Рішення складене в повному обсязі 27.05.2019.