Справа № 826/9117/14
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 травня 2019 року

Київ

справа №826/9117/14

адміністративне провадження №К/9901/1530/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

Судді-доповідача - Бевзенка В.М.,

Суддів: Данилевич Н.А., Шевцова Н.В.

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 826/9117/14

за позовом ОСОБА_1

до Голови Державної виконавчої служби України Сторожука Дмитра Анатолійовича, Державної виконавчої служби України,

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Державної виконавчої служби України

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Качура І.А., суддів - Келеберди В.І., Данилишина В.М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Аліменка В.О., суддів - Безименної Н.В., Кучми А.Ю.),

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2014 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Голови Державної виконавчої служби України Сторожука Дмитра Анатолійовича (далі - Голови ДВС України Сторожука Д.А.), Державної виконавчої служби України (далі - ДВС України, відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог, просив:

- визнати протиправними дії відповідачів під час попередження позивача про вивільнення з посади старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, в частині надання йому пропозиції стосовно працевлаштування в іншому органі, а не в органі, в якому працює позивач, всупереч вимогам ст. 492 КЗпП України та з перевищенням повноважень, передбачених Положенням про Державну виконавчу службу України, затвердженого Указом Президента України 06.04.2014р. № 385/2011;

- визнати протиправними дії відповідачів щодо неврахування переважного права позивача на залишення на роботі, а отже недотриманні вимог статті 42 КЗпП України;

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо недотримання вимог статей 40, 49 КЗпП України в частині ненадання позивачу пропозиції стосовно працевлаштування на іншу роботу в Державній виконавчій службі України відповідно до професії чи спеціальності позивача під час вивільнення з посади старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та з урахуванням вакантних посад станом на 19.05.2014 року;

- зобов`язати відповідачів запропонувати позивачу рівнозначну роботу за відповідною професією (спеціальністю) в відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з урахуванням вакантних посад станом на 19.05.2014р.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

2. 20 жовтня 2014 року Окружний адміністративний суд м. Києва вирішив:

- позов задовольнити частково;

- визнати протиправними дії Голови Державної виконавчої служби України Сторожука Дмитра Анатолійовича щодо пропонування ОСОБА_1 переведення на посаду заступника начальника відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області;

- визнати протиправною бездіяльність Голови Державної виконавчої служби України Сторожука Дмитра Анатолійовича щодо не пропонування ОСОБА_1 іншої роботи в Державній виконавчій службі України;

- визнати протиправними дії відповідачів щодо неврахування переважного права позивача на залишення на роботі;

- зобов`язати Голову Державної виконавчої служби України Сторожука Дмитра Анатолійовича запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну роботу за відповідною професією (спеціальністю) в відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з урахуванням вакантних посад;

- у решті позовних вимог відмовити.

2.1. Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачами не надано доказів неможливості переведення позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, та/або доказів відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також, що відповідачам не враховано переважне право позивача щодо залишення на роботі.

3. 13 травня 2015 року Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалив:

- виправити описку у п. 5 резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2014 р. у справі №826/9117/14;

- вважати вірним п. 5 резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2014 р. у справі №826/9117/14 у такій редакції:

«Зобов`язати Державну виконавчу службу України запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну роботу за відповідною професією (спеціальністю) в відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з урахуванням вакантних посад».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

4. 22 січня 2015 року Київський апеляційний адміністративний суд вирішив:

- апеляційну скаргу Державної виконавчої служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року - залишити без задоволення;

- постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року - залишити без змін.

5. Апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. У касаційній скарзі скаржник просить:

- скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року;

- ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

7. Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу.

7.1. Скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень допущено порушення норм матеріального та процесуального права, тому такі рішення є незаконними.

7.2. Скаржник зазначає, що ДВС України дотримано вимог статті 492 КЗпП України під час попередження ОСОБА_1 про вивільнення з посади старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в частині надання пропозиції стосовно працевлаштування.

7.3. Крім того, скаржник наголошує в касаційній скарзі, що ДВС України правомірно та в межах своєї компетенції запропоновано позивачу посаду заступника начальника відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області.

8. Позивач скористався своїм правом та надіслав до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що рішення судів попередніх інстанцій винесені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

9. Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Державної виконавчої служби України від 29.11.2013 № 796/к «Про призначення ОСОБА_1 » призначено ОСОБА_1 з 29.11.2013 року на посаду старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної Виконавчої служби України.

10. Наказом Голови ДВС України Сторожука Д.А. від 13 травня 2014 року №39/2 введено в дію з 13 травня 2014 року нову структуру ДВС України та штатний розпис на 2014 рік ДВС України.

19 травня 2014 року на підставі статті 492 Кодексу законів про працю України Головою ДВС України Сторожуком Д.А . попереджено старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України ОСОБА_1 про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю 21 липня 2014 року, про що свідчить відповідне попередження, копія якого міститься в матеріалах справи.

Позивачу запропоновано переведення на посаду заступника начальника відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області.

11. Позивач вважає, що відповідачами не дотримано порядку вивільнення працівників та допущено порушення норм трудового законодавства, а тому звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

12. Конституція України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

13. Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Згідно статті 51 КЗпП України вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників Частиною 2 цієї статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частина третя статті 492 КЗпП України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

14. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - Постанова Пленуму № 9).

У пункті 19 Постанови Пленуму №9 зазначається, що "Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

15. Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року).

Пункт 1-2 частини 1 статті 341. Межі перегляду судом касаційної інстанції.

1. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

16. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Суд виходить з такого.

17. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до наказу Голови ДВС України Сторожука Д.А. від 13.05.2014 року №39/2 введено в дію з 13.05.2014 року нову структуру ДВС України та штатний розпис на 2014 рік ДВС України, зокрема виведено зі структури департаменти, відділи, сектори з відповідними посадами та введено до структури нові відділи, сектори під іншими назвами та з відповідними посадами.

18. Крім того, під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій підтверджено, що у період з 19.05.2014 р. по 21.07.2014 р. у Державній виконавчій службі України були 2 вакантні посади старшого державного виконавця та головного державного виконавця, які відповідали професії та спеціальності позивача.

19. Позивачу одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці ДВС України не запропоновано ОСОБА_1 жодної з вакантних посад у ДВС України станом на день попередження, тобто 19.05.2014 року, що суперечить вимогам частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України.

20. Виходячи з нормативного тлумачення наведених вище положень КЗпП України, Суд наголошує, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

21. При цьому, відповідачами не надано суду доказів, які б підтверджували відсутність станом на день попередження позивача про наступне вивільнення вакантних посад в ДВС України.

22. Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач в силу приписів трудового законодавства України є таким, що має переважне право на залишення на роботі.

23. Суд не приймає до уваги доводи касаційної скарги, що пропонування позивачу посади заступника начальника відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області узгоджується з приписами КЗпП України, оскільки Фастівське міськрайонне управління юстиції Київської області не є тією ж установою у якій працює позивач в розумінні частини третьої статті 492 КЗпП України.

24. Інші доводи, які наводяться скаржником в касаційній скарзі, не свідчать про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального або матеріального права при прийнятті оскаржуваних рішень та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і встановлених обставин справи.

25. Таким чином, зважаючи на те, що відповідачем не виконано вимог чинного законодавства України щодо належного забезпечення переведення позивача на рівнозначну посаду, доказів неможливості такого до суду не надано, а також враховуючи факт не врахування переважного права позивача щодо залишення на займані посаді, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про необхідність задоволення позовних вимог в частині щодо визнання протиправними дій та бездіяльності Голови ДВС та зобов`язання ДВС України запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну роботу за відповідною професією (спеціальністю) в відділі примусового виконання рішень ДВС України з урахуванням вакантних посад.

26. Згідно статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Державної виконавчої служби України - залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя - доповідач (підпис) В.М. Бевзенко

Судді (підпис) Н.А. Данилевич

(підпис) Н.В. Шевцова

З оригіналом згідно

Помічник судді С.Л. Семяніста