Справа № 620/193/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/193/19 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року (повний текст рішення складено 18.03.19) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернігівській області щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача 121391 грн. 97 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2018 по 26.12.2018 без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернігівській області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 121391 (сто двадцять одна тисяча триста дев`яносто одна) грн. 97 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2018 по 26.12.2018 без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідачем, Управлінням Служби безпеки України в Чернігівській області подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, який не передбачає такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку військовослужбовцю за час затримки по день фактичної виплати коштів при звільнення та не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації, а норми Кодексу законів про працю України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки законодавець дає можливість застосування правил загальної норми щодо виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки виплати грошових коштів при звільненні лише у випадку відсутності регулювання правовідносин спеціальною нормою.

Також, апелянт вказує, що оскільки компенсація за речове майно не є грошовим забезпеченням, яке отримував позивач під час проходження служби в СБУ, то несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, апелянт вказує, що протиправна бездіяльність та вина у діях відповідача відсутня, оскільки виплата компенсації за речове майно позивачу стала можлива лише після надходження відповідних коштів на рахунки УСБУ в Чернігівській області.

16.05.2019 до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 19.05.1986 по 14.06.1988 - строкову військову службу та з 26.12.1994 по 23.05.2018 - військову службу в Службі безпеки України. Наказом голови Служби безпеки України від 04.05.2018 № 554-ОС полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом "а" п. 61, підпунктом "г" п. 63 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та пунктом 88-1 у запас Служби безпеки України з правом носіння військової форми одягу, що підтверджується довідкою від 02.01.2019 № 1.

Згідно довідки від 28.12.2018 № 639 позивач був виключений зі списків особового складу, згідно наказу начальника управління від 23.05.2018 № 81-ос, з 23.05.2018. Станом на 24.05.2018 заборгованість по виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні становила 226437,15 грн (нарахована сума 229885,43 грн, з якої утриманий військовий збір 3448,28 грн).

Відповідно до платіжного доручення № 1450 від 22.01.2018 заборгованість перерахована на картковий рахунок в повному обсязі 26.12.2018.

Середньомісячне грошове забезпечення на момент звільнення ОСОБА_1 складає 17028,55 грн, розмір середньоденного забезпечення - 559,41 грн.

Позивачем 16.04.2018 подано рапорт щодо нарахування грошової компенсації взамін належного речового майна, що підлягає видачі.

Згідно довідки відповідача № 16/5548 від 23.05.2018 вартість речового майна, що належить до видачі позивачу становить 48060,32 грн та відповідно до виписки по картковому рахунку вказані кошти виплачені позивачу двома сумами 27.06.2018 та 30.08.2018.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги та зазначив, що відповідачем виплачено ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні із затримкою на 217 днів. При цьому, до спірних правовідносин застосовуються норми законодавства загальної дії, у даному випадку КЗпП України, оскільки правовідносини в частині несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, зокрема, в Службі безпеки України не врегульовано нормами спеціального законодавства. А непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні регулюється статтею 117 Кодексу законів про працю.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, виходячи з наведених вимог Закону, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

В свою чергу, ні Законами України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про Службу безпеки України", ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, зокрема, в Службі безпеки України, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Оскільки загальною нормою - Кодексу законів про працю України прямо передбачено відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, а спеціальним законодавством взагалі це питання не врегульоване, в даному випадку слід застосувати норми Кодексу законів про працю.

А тому, колегія суддів не приймає доводи апелянта, що норми статей 117 КЗпП не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Крім того, у постанові від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15 Верховний Суд України підкреслив, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців, в тому числі працівників правоохоронних органів, членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Нормативно - правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями закріпленими в Конституції та законах України з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими законами.

Таким чином суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо наявності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача звільнено з військової служби з 23.05.2018, тоді як фактичний розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем проведено лише 26.12.2018, тобто із затримкою на 217 днів.

Одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення.

Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги при звільнені визначаються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до якого така допомога виплачується особам, які звільняються зі служби.

При цьому, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилання апелянта як на підставу правомірності своїх дій на те, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно здійснюється в межах бюджетних асигнувань, однак, кошти на зазначені цілі не надходили, є безпідставними, позаяк відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для не проведення розрахунку при звільненні та не виплати особі гарантованих виплат.

Згідно довідки УСБУ в Чернігівській області № 639 від 28.12.2018 розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складав 559,41 грн.

Судом першої інстанції вірно визначено суму середньомісячного заробітку, яку належить присудити позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 24.05.2018 по 26.12.2018, та складає 121391,97 грн. (559,41 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) Х на 217 (кількість днів затримки).

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обставини справи повністю відповідають висновкам суду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст підписано 21.05.19.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю.Кучма