Справа № 160/3084/19
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2019 року Справа № 160/3084/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
05.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії викладене в рішенні від 19.10.2018 року та визнати бездіяльність щодо не поновлення пенсії - протиправною; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за віком з 11.10.2014 року - шляхом призначення її відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з січня 2008 року позивач отримував пенсію за вислугу років, яка призначена йому довічно. До квітня 2014 року позивач проживав у місті Дніпро, а вподальшому виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю , де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 09.11.2017 року представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі із заявою про поновлення виплати пенсії. Листом Лівобережного об`єднаного УПФУ в м. Дніпрі №2174/03/21 від 15.11.2017 року повідомлено позивача про те, що заява щодо поновлення виплати пенсії за віком не підлягає розгляду, оскільки позивач звернувся для поновлення пенсії не особисто, а через довірену особу, та не надав підтверджуючих документів проживання в Україні на законних підставах. Не погоджуючись з такими діями представник позивача звернувся із позовною заявою до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Рішенням від 31.08.2018 року у справі № 804/3597/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянути по суті заяву позивача про поновлення виплати пенсії, подану 09.11.2017 року з урахуванням висновків суду. 19.10.2018 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 1056/03-09/26 від 19.10.2018 року відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії. В обгрунтування такого рішення відповідачем зазначено, що за поновленням виплати пенсії позивач звертається не особисто, а через довірену особу, яка не є законним представником у розумінні статті 242 Цивільного кодексу України, а також позивачем не надано документів, підтверджуючих проживання в Україні на законних підставах.
Відповідач проти позову заперечує. Зазначає, що відповідно до пункту 4.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (зі змінами) визначено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Згідно пункту 1,5 Порядку, заява про перерахунок пенсії, поновлення виплати пенсії подається заявником особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача. На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.08.2018 року у справі № 804/3597/18 Управлінням повторно розглянуто по суті заяву Позивача про поновлення виплати пенсії та винесено розпорядження про відмову від 18.10.2018 року, оскільки представники позивача В. Меламед "Юридичний офіс ( Ізраїль - Україна)" Вадим Меламед та/або інші є представниками на підставі довіреності, а отже, не мають права подавати від його імені заяви про поновлення виплати пенсії. Таким чином, позивачу необхідно звернутися за поновленням виплати пенсії особисто до Управління з відповідною заявою та документами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Відповідачем 10.04.2019 року отримано копію ухвали суду про відкриття спрощеного позовного провадження в даній адміністративній справі та копію позову разом із копіями доданих до нього документів.
15.04.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.
Зокрема, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зазначає, що позивачем було пропущено строк для звернення до суду з даним адміністративним позовом, у зв`язку з чим адміністративний позов підлягає залишенню без розгляду. Позивачем, на погляд відповідача, заявлено суперечливі позовні вимоги щодо проведення поновлення та виплати пенсії за віком з 11.10.2014 року шляхом призначення. Вважає, що в разі припинення виплати пенсії призначеної Законом №1058, за заявою пенсіонера виплата пенсії може бути поновлена, але не може бути призначена повторно.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , який видано 18.12.2013 року зі строком дії до 18.12.2023 року.
З 16.01.2008 року позивачу призначено пенсію за вислугу років, що підтверджується протоколом від 22.01.2008 року № 140.
18.02.2014 року позивач подав до територіального органу Пенсійного фонду України власноруч написану заяву з проханням виплатити пенсію за пів року у звязку з виїздом за кордон та припинити виплату пенсії.
19.02.2014 року Управлінням Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська винесено розпорядження № о/р 173426 про виплату позивачу пенсії за 6 місяців наперед та припинення виплати пенсії на підставі ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В лютому 2014 року ОСОБА_1 був знятий з реєстраційного обліку за місцем проживання.
Відповідно даних атестату, наявного в пенсійній справі позивача, пенсію ОСОБА_1 виплачено по 31.08.2014 року.
У квітні 2014 року позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю .
09.11.2017 року представник позивача, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подав до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі заяву про поновлення виплати пенсії позивачу. До заяви про поновлення виплати пенсії надано довіреність, паспорт, ІПН, трудова книжка, пенсійне посвідчення ОСОБА_1 , оригінал заяви про поновлення виплати пенсії з 09.2014 року, підпис ОСОБА_1 на якій засвідчено нотаріусом Вадимом Маламедом з апостилем.
Листом №2174/03/21 від 15.11.2017 року Лівобережного об`єднаного УПФУ в м. Дніпрі повідомлено ОСОБА_1 про те, що заява щодо поновлення виплати пенсії за віком не підлягає розгляду, оскільки він звернувся для поновлення пенсії не особисто, а через довірену особу, та не надав підтверджуючих документів проживання в Україні на законних підставах.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України №821 від 08.11.2017 року Лівобережне об`єднане УПФУ в м. Дніпрі реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.08.2018 року у справі № 804/3597/18 позов задоволено частково, визнано протиправним рішення, яке викладене у листі Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі від 15.11.2017 року №2171/03/21 про відмову у розгляді по суті заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії, поданої 09.11.2017 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянути по суті заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії, подану 09.11.2017 року з урахуванням висновків суду та відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
18.10.2018 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.08.2018 року у справі № 804/3597/18 було повторно розглянуто по суті заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії та прийнято розпорядження про відмову у поновленні виплати пенсії, оскільки представники позивача В. Меламед "Юридичний офіс ( Ізраїль - Україна)" Вадим Меламед та/або інші є представниками на підставі довіреності, а отже, не мають права подавати від його імені заяви про поновлення виплати пенсії. Таким чином, позивачу необхідно звернутися за поновленням виплати пенсії особисто до Управління з відповідною заявою та документами. Зокрема зазначено, що не надано документів які підтверджують проживання в Україні на законних підставах.
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 19.10.2018 року № 1056/03-09/26 повідомило позивача про прийняття розпорядження від 18.10.2018 року про відмову у поновленні виплати пенсії.
Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
У статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Однак, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.
Відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
У Рішенні Конституційним Судом зазначено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно вад того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Після прийняття вищевказаного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.
Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Виходячи з наведених законодавчих норм позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Таким чином, Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, не передбачено таких підстав для відмови у поновленні пенсії, як проживання за кордоном, зокрема, в Ізраїлі та відсутність міжнародного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу була призначена пенсія за віком, тобто довічно, а не на певний період.
Частиною першою статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до частини 5 статті 45 Закону № 1058-IV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду України та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Пунктом 1.5 цього Порядку № 22-1 передбачено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
За приписами статті 44 Закону № 1058-IV, перерахунок та поновлення виплати пенсії здійснюється на підставі особисто поданої пенсіонером заяви, також, заяву про перерахунок та поновлення виплати пенсії може бути подано пенсіонером через свого повноважного представника.
Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.
Як встановлено Дніпропетровським окружним адміністратиним судом при розгляді справи № 804/3597/18 представник позивача, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, 09.11.2017 року подав до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі заяву про поновлення виплати пенсії позивачу. До заяви про поновлення виплати пенсії надано довіреність, паспорт, ІПН, трудова книжка, пенсійне посвідчення ОСОБА_1 , оригінал заяви про поновлення виплати пенсії з 09.2014 року, підпис ОСОБА_1 на якій засвідчено нотаріусом Вадимом Маламедом з апостилем.
За таких обставин, суд приходить до висновку про протиправність відмови відповідача в поновленні позивачу пенсії за віком з підстав, викладених в оскарженому рішенні.
Відповідач, заперечуючи проти позову, не довів суду, що, розглядаючи заяву позивача про поновлення виплати пенсії, він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області у поновленні виплати позивачеві пенсії, що оформлена розпорядженням від 18.10.2018 року та повідомленням про відмову у поновленні пенсії №1056/03-09/26 від 19.10.2018 року є протиправною та такою, що суперечить вищенаведеним судовим рішенням Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини.
А виходячи з того, що судом встановлено протиправність вказаної відмови Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області у поновленні виплати позивачеві пенсії, що оформлена розпорядженням від 18.10.2018 року та повідомленням про відмову у поновленні пенсії №1056/03-09/26 від 19.10.2018 року з метою повного та ефективного захисту порушеного права позивача слід вийти за межі позовних вимог та захистити порушене право позивача шляхом визнання протиправною відмови виходячи з повноважень адміністративного суду, визначених частиною 2 статті 9 та пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення виплати пенсії позивачу з моменту звернення із заявою від 09.11.2017 року про поновлення виплати пенсії.
Щодо вимоги провести поновлення та виплату пенсії з 11.10.2014 року шляхом призначення її відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів суд зазначає наступне.
Підставою для припинення виплати позивачу пенсії стало його звернення 18.02.2014 року до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про виплату пенсії за пів року, у звя`зку з виїздом за кордон та припинення виплати пенсії.
Таким чином, наявність обов`язку у пенсійного органу відновити виплату пенсії не позбавляє громадян, зокрема позивача, необхідності щодо захисту свого права.
При цьому слід зауважити, що поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2018 року у справі №723/2676/14-а, а відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішеннями Верховного Суду.
При цьому, відповідно сформованої позиції Верховного суду, щодо необхідності приймати до уваги строки звернення з адміністративним позовом, суд зазначає наступне.
Згідно частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини 1, частини 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Частина 3 цієї статті передбачає, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Представником позивача було подано клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою, в якому зазначено, що незважаючи на рішення Конституційного суду від 07.10.2009 року, управління Пенсійного фонду України в різних регіонах України надавали листи з роз`ясненнями щодо відсутності підстав для поновлення пенсій пенсіонерам, які проживають за межами країни. Розповсюдження такої інформації призвело до того, що позивач не знав про своє право на поновлення пенсії та не звертався з відповідною заявою.
В свою чергу, судом такі причини пропуску строку звернення до суду визнаються неповажними, оскільки Рішення Конституційного суду від 07.10.2009 року було оприлюднено належним чином, а надані листи-відповіді від управлінь пенсійного фонду різних районів та областей України направлені на адреси інших пенсіонерів.
Отже, позивачем не було надано належних доказів на підтвердження причин поважності пропуску строку звернення до суду у період з 11.10.2014 року по 09.11.2017 року, а тому у суду відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
При цьому суд зазначає, що пенсія ОСОБА_1 була припинена на підставі його заяви від 18.02.2014 року, а з заявою про поновлення виплати пенсії позивач звернувся лише 09.11.2017 року, а отже вимога поновити виплату пенсії з 11.10.2014 року до 08.11.2017 року підлягає залишенню без розгляду.
Щодо вимоги позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії шляхом призначення її відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, суд звертає увагу на наступне.
Згідно частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Відповідно до статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно статті 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (абзац 1 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).
Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Отже, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає.
Тобто, в місяцях, коли величина приросту індексу споживчих цін не подолала поріг індексації, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою.
При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян.
Аналізуючи вказані норми, суд приходить до висновку, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.
З огляду на наведене, позовні вимоги у цій частині є передчасними та направлені на захист ще не порушеного права, що суперечить статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, так як підлягає судовому захисту лише порушене право позивача.
Щодо вимог стосовно компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до частини 2 статті 46 Закону №1058, слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати`підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 вказаного закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється лише у випадку, якщо відповідні виплати були нараховані, проте не виплачені. В даному випадку позивачеві нарахування пенсійних виплат не здійснювалося, що свідчить про відсутність законних підстав для виплати компенсації.
У зв`язку з викладеним, у адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у вказаній частині.
Також і позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність не підлягають задоволенню, оскільки вказані позовні вимоги направлені на захист прав та інтересів позивача на майбутнє, які ще не є порушеними, тоді як за статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено захист уже порушених прав і інтересів особи.
Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України , при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно частини 3 статті 139 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи часткове задоволення адміністративного позову, суд приходить до висновку про наявність підстав для присудження на користь позивача судових витрат пропорційно до розміру задоволених, а саме, судового збору у розмірі 384,20 грн.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в поновленні ОСОБА_1 пенсії, що оформлено розпорядженням про відмову в поновленні виплати пенсії від 18.10.2018 року і повідомленням від 19.10.2018 року № 1056/03-09/26 про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з моменту звернення із заявою - 09.11.2017 року.
Позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за віком з 11.10.2014 року по 08.11.2017 року - залишити без розгляду.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 384 грн. 20 коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 08.05.2019 року.

Суддя С.І. Озерянська