Справа № 360/1771/19
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

22 травня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1771/19

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Свергун І.О.,

за участі секретаря - Карча В.М.,

представника відповідача - Ревенка А.С. (довіреність від 08.05.2018),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 92754,89 грн,

ВСТАНОВИВ:

22.04.2018 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач, ЛОВ ФСЗІ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач, ФОП ОСОБА_1 ) про стягнення адміністративно-господарських санкцій за 2018 рік у сумі 92588,24 грн та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій за період з 16.04.2019 по 18.04.2019 у розмірі 166,65 грн, разом 92754,89 грн. Позов обґрунтовано таким.

Відповідно до Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70 «Про реалізацію статей 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідач надав Звіт про зайнятість та працевлаштування за 2018 рік за формою 10-ПІ.

15.03.2019 позивач отримав від державної служби зайнятості відповідь на свій запит від 04.03.2019, з якої вбачається, що відповідач у 2018 році подавав до служби зайнятості інформацію про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, відмов підприємства у працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями за направленням центру зайнятості не було, замовлень щодо професійного навчання або підготовки від роботодавця не надходило. Отже, відповідач здійснив не всі можливі заходи для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Враховуючи інформацію за звітом про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік за формою 10-ПІ, відповідач не виконав у 2018 році норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, встановлений статтею 19 Закону України від 21.03.1991 № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 875), відповідачу нараховано адміністративно-господарську санкцію у розмірі 92588,24 грн, яку відповідач згідно з частиною четвертою статті 20 Закону № 875 мав сплатити до 15.04.2019, про що був повідомлений позивачем листом від 27.02.2018 № 03-10/177. Оскільки адміністративно-господарські санкції у встановлений законом строк відповідачем не сплачені, позивач просить стягнути їх з відповідача разом із нарахованою пенею з 16.04.2019 по 18.04.2019 в розмірі 166,65 грн.

Ухвалою суду від 26.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

16.05.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову з таких підстав.

22.02.2019 ФОП ОСОБА_1 подав Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік, згідно з яким середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, - 1 особа, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 3 особи.

Відповідач вважає, що він ужив усіх необхідних заходів для дотримання вимог закону щодо працевлаштування осіб з інвалідністю. Так, протягом 2018 року він створював робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та подавав до центру зайнятості звіти форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». У період березень-листопад 2018 року у відповідача працювала одна особа з інвалідністю, а в грудні 2018 року - дві особи з інвалідністю.

Також відповідач регулярно розміщував оголошення щодо працевлаштування осіб з інвалідністю в газеті «Проспект».

Проте, центром зайнятості впродовж 2018 року не здійснено в повній мірі добір та не запропоновано до працевлаштування у ФОП ОСОБА_1 достатньої кількості осіб з інвалідністю.

Відповідач створив необхідну кількість вільних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та жодного разу не відмовив у працевлаштуванні таким особам, направленим центром зайнятості.

Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог (арк. спр. 32-35).

У судове засідання представник позивача не прибув, 21.05.2019 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (арк. спр. 158).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, надав суду пояснення, аналогічні викладеному у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, № запису 0005294, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 24.04.2019 за № (арк. спр. 25-27).

Відповідно до Порядку реєстрації підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, ФОП ОСОБА_1 зареєстрований у ЛОВ ФСЗІ 01.06.2018 за № 44/118/545, що підтверджено довідкою про реєстрацію роботодавця у відділенні Фонду соціального захисту інвалідів від 01.06.2018 № 333 (арк. спр. 15).

На виконання вимог Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ФОП ОСОБА_1 22.02.2019 подав до ЛОВ ФСЗІ Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік форми № 10-ПІ, у якому зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становить 85 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - 1; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (осіб) - 3; фонд оплати праці штатних працівників (тис. грн) - 3935; середньорічна заробітна плата штатного працівника (грн) - 46294,12; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (грн) - не визначена (арк. спр. 16).

27.02.2019 за вих. № 03-10/177 позивачем на адресу ФОП ОСОБА_1 направлено лист з проханням своєчасно здійснити сплату адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році до 15 квітня 2019 року, не допускаючи нарахування пені за звернення до суду за примусовим стягненням боргу (арк. спр. 17).

04.03.2019 позивач направив на адресу Лисичанського міського центру зайнятості населення запит № 04-02/202, чи надавалися ФОП ОСОБА_1 до Лисичанського міського центру зайнятості відомості про вільні робочі місця (вакансії), на які можливе працевлаштування осіб з інвалідністю, а також про випадки відмови роботодавцем у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, які направлялися центром зайнятості, протягом 2018 року; чи здійснювалося ФОП ОСОБА_1 замовлення до Лисичанського міського центру зайнятості на професійне навчання або підготовку особи з інвалідністю у разі відсутності фахівців з потрібними професіями серед зареєстрованих у державній службі зайнятості осіб з інвалідністю (арк. спр. 18).

Згідно з відповіддю Лисичанського міського центру зайнятості від 15.03.2019 № 8/05-487 «Про надання інформації» ФОП ОСОБА_1 протягом 2018 року подавав інформацію про вакансії, на які можливе працевлаштування осіб з інвалідністю, а саме січень 2018 року - 6 вакансій, лютий 2018 року - 3 вакансії, березень 2018 року - 3 вакансії, травень 2018 року - 4 вакансії, червень 2018 року - 4 вакансії, липень 2018 року - 4 вакансії, серпень 2018 року - 4 вакансії, вересень 2018 року - 4 вакансії, жовтень 2018 року - 4 вакансії, листопад 2018 року - 4 вакансії, грудень 2018 року - 4 вакансії. Також повідомляється, що випадків відмови у працевлаштуванні осіб з інвалідністю за направленням Лисичанського міського центру зайнятості протягом 2018 року ФОП ОСОБА_1 не було; замовлень до Лисичанського міського центру зайнятості на професійне навчання або підготовки осіб з інвалідністю ФОП ОСОБА_1 не надавав (арк. спр. 19).

Згідно з розрахунком суми позову відповідачеві нараховану адміністративно-господарську санкцію в розмірі 92588,24 грн, а також пеню за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій у сумі 166,65 грн (арк. спр. 20).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, суд виходить з такого.

Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII (далі - Закон № 875-XII) визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Відповідно до статті 7 Закону № 875-XII законодавство про соціальну захищеність інвалідів в Україні складається з цього Закону та інших актів законодавства, що видаються відповідно до нього.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 875-XII забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 18 Закону № 875-XII).

Статтею 18-1 Закону № 875-XII визначено, що особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна.

Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для осіб з інвалідністю, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог статті 19 Закону № 875-XII:

- для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця (частина перша);

- підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (частина друга);

- підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону (частина третя).

Аналіз зазначених положень Закону дає підстави для висновку про те, що обов`язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування полягають у:

а) виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць;

б) створенні для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

в) забезпеченні інших соціально-економічних гарантії, передбачених чинним законодавством;

г) наданні державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів;

д) звітуванні Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, судом встановлено, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Такий обов`язок покладений на державну службу зайнятості.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина друга статті 20 Закону № 875-XII).

Відповідно до частини четвертої статті 20 Закону № 875-XII адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Як установлено судом та підтверджено матеріалами справи, ФОП ОСОБА_1 своєчасно подав до ЛОВ ФСЗІ Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік (арк. спр. 16).

Водночас, у відповідності із Порядком подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 року за № 988/23520, ФОП ОСОБА_1 протягом 2018 року подавав до Лисичанського міського центру зайнятості звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)»: від 11.01.2018 про наявність 6 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 37-39), від 07.02.2018 про наявність 3 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 40-42), від 07.03.2018 про наявність про наявність 3 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 43-45), від 05.04.2018 про наявність 6 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 46-48), від 02.05.2018 про наявність 4 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 49-51), від 07.06.2018 про наявність 4 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 52-54), від 02.07.2018 про наявність 4 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 55-57), від 10.08.2018 про наявність 4 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 58-60), від 10.09.2018 про наявність 4 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 61-63), від 12.10.2018 про наявність 4 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 64-66), від 06.11.2018 про наявність 4 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 67-69), від 05.12.2018 про наявність 4 вакансій продавця продовольчих товарів для працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 70-72).

Протягом 2018 року у ФОП ОСОБА_1 працювали особи з інвалідністю: ОСОБА_2 , що підтверджується наказом (розпорядженням) про прийняття на роботу від 28.06.2017 № 81-к, довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 08.02.2017 серії 12 ААА № 505515, повідомленням про прийняття працівника на роботу, наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 14.03.2018 № 32-к (арк. спр. 73-77); ОСОБА_3 , що підтверджується наказом (розпорядженням) про прийняття на роботу від 31.05.2016 № 128-к, довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 21.01.2015 серії 12 ААА № 161266, повідомленням підприємству, установі, організації про результати огляду МСЕК, повідомленням про прийняття працівника на роботу (арк. спр. 78-82); ОСОБА_4 , що підтверджується наказом (розпорядженням) про прийняття на роботу від 21.11.2018 № 165-к, посвідченням від 31.03.2016 серії НОМЕР_1, повідомленням про прийняття працівника на роботу (арк. спр. 83-86).

Також судом установлено, що відповідачем протягом 2018 року вживалися інші заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, а саме - розміщувалися оголошення в газеті «Проспект» з пропозиціями працевлаштування осіб з інвалідністю (арк. спр. 128-153).

Вищезазначене свідчить, що відповідачем уживалися залежні від нього заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю на вакантні посади. Фактів відмови у працевлаштуванні інвалідів при розгляді справи судом не встановлено.

Твердження представника позивача про невжиття відповідачем протягом 2018 року всіх обов`язкових заходів для роботодавців при виконанні нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, наведених в листі Державної служби зайнятості від 14.09.2016 № ДЦ-01-6415/0/616 «Щодо обов`язковості подання форми № 3-ПН та заходів з працевлаштування інвалідів», суд при вирішенні адміністративної справи не враховує, оскільки відповідальність, визначена статтею 20 Закону № 875-XII, настає для роботодавців за не створення у необхідній кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не за невжиття заходів по пошуку інвалідів для працевлаштування, про які йдеться у зазначеному листі.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Згідно із статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Отже, для стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

У постанові від 26.06.2018 по справі № 806/1368/17 Верховний Суд зробив правовий висновок про те, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зважаючи на вжиття ФОП ОСОБА_1 усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, суд вважає, що позивач намагається покласти на відповідача відповідальність у вигляді фінансових санкцій та пені за відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства осіб з інвалідністю, які бажають працевлаштуватись, що є неприпустимим.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 139 КАС України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 9, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 92754,89 грн відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 27 травня 2019 року.

Суддя І.О. Свергун