Справа № 826/6059/17
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6059/17 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ганечко О.М.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.12.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції, у якому просив стягнути з Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.09.2016 по 05.12.2016.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.12.2018 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

У судовому засіданні апелянт та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.12.2018 залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 15.09.2016 № 226 о/с, лейтенанта поліції ОСОБА_1, інспектора роти № 1 батальйону № 3 звільнено зі служби в поліції, на підставі п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 30.09.2016.

У день звільнення, 30.09.2016 ОСОБА_1 оформлену трудову книжку не було видано, оскільки на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12.02.2016 у справі № 757/6289/16-к в рамках кримінального провадження № 000013, 16.02.2016 прокурором та слідчою групою в будівлі Департаменту патрульної поліції за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 9 було проведено обшук, під час якого вилучені особові справи працівників Управління патрульної поліції у місті Києві разом з трудовими книжками та військовими квитками, зокрема й ОСОБА_1 .

Так, про відсутність трудової книжки в приміщенні Управління патрульної поліції у місті Києві позивача повідомлено шляхом отримання розписки під його власний підпис. (а. с. 28)

Листом від 07.11.2016 № 11995/41/11/02-2016 відповідач звернувся до прокурора міста Києва з повідомленням про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції та з проханням надати дозвіл на вилучення з особової справи його трудової книжки та військового квитка для виконання вимог статті 47 КЗпП України.

Відповідно до акта прийому-передачі від 30.11.2016 прокурором у кримінальному провадженні № 000013 передано, а Управлінням патрульної поліції у м. Києві прийнято, зокрема, трудову книжку ОСОБА_1 (а. с. 26-27)

У той же день, 30.11.2016 позивача повідомлено про можливість отримати трудову книжку в приміщенні Управління патрульної поліції у м. Києві, та, згідно розписки від 06.12.2016, позивач отримав трудову книжку на руки під власний підпис.

Позивач, у зв`язку з тим, що не зміг вчасно отримати трудову книжку, вбачає бездіяльність відповідача у зволіканні з витребуванням трудової книжки та наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, вказав, що не вбачає вини Управління патрульної поліції у м. Києві у затримці видачі трудової книжки позивачу, оскільки на день його звільнення з об`єктивних причин, а саме, у зв`язку з її вилученням під час обшуку, трудова книжка була відсутня у відповідача, про що був повідомлений позивач під розписку.

Крім того, судом зазначено, що відповідачем було вжито заходів для отримання трудової книжки позивача шляхом направлення відповідного запиту до Прокуратури міста Києва, а відразу після повернення трудової книжки її вручено позивачу 06.12.2016, що виключає бездіяльність відповідача та умисне зволікання в отриманні трудової книжки для виконання вимог ст. 47 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну поліцію», визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 48 Закону України «Про Національну поліцію», призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. (ч. 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію»)

Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням. (п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»)

Відповідно до положень ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. (ч. ч. 1, 2 ст. 48 Кодексу законів про працю України)

Згідно п. п. 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку; відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З аналізу вищенаведених норм слідує встановлення для роботодавця безпосереднього обов`язку видати працівнику в день звільнення трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. (ч. 5 ст. 235 Кодексу законів про працю України)

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 32), оскільки згідно зі статтею 235 КЗпП України, оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

У такому випадку суд повинен встановити вину власника або уповноваженого ним органу щодо затримки видачі трудової книжки позивачу, як підставу для задоволення позовних вимог стосовно виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Принагідно зазначити, що одним із визначних принципів юридичної відповідальності взагалі

є принцип відповідальності за вину. Ознака винності діяння є обов`язковою ознакою. Виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків.

Таким чином, колегія суддів наголошує на тому, що обов`язковою підставою для нарахування та виплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки має бути встановлена вина власника або уповноваженого ним органу, що полягає у допущенні дій/бездіяльності щодо безпідставного утримання та/або невидачі трудової книжки без наявних на те законних підстав.

Як вже зазначалось раніше, у день звільнення відповідачем не було видано звільненому працівнику трудову книжку, в зв`язку з тим, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12.02.2016 у справі № 757/6289/16-к в рамках кримінального провадження було проведено обшук, під час якого вилучені особові справи працівників Управління патрульної поліції у місті Києві разом з трудовими книжками та військовими квитками, зокрема й позивача.

Так, з матеріалів справи вбачається, що станом на день звільнення позивача 30.09.2016, Прокуратурою м. Києва не було повернуто вилучені документи (трудова книжка позивача), проте відповідач повідомляв про дану обставину позивача, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 , у якій він вказав, що не заперечує щодо видачі трудової книжки після її надходження з Прокуратури м. Києва. (а. с. 44)

Листом від 07.11.2016 № 11995/41/11/02-2016 відповідач звернувся до прокурора міста Києва з повідомленням про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції та з проханням надати дозвіл на вилучення з особової справи його трудової книжки та військового квитка для виконання вимог статті 47 КЗпП України, а, згідно акта прийому-передачі від 30.11.2016, прокурором у кримінальному провадженні № 000013 передано, а Управлінням патрульної поліції у м. Києві прийнято, зокрема, трудову книжку ОСОБА_1

З урахуванням наведеного, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що в діях відповідача відсутня вина у затримці видачі трудової книжки позивача, зважаючи на те, що на день його звільнення вона була вилучена під час обшуку в рамках кримінального провадження, а задля дотримання положень трудового законодавства відповідачем було вжито заходів для отримання трудової книжки позивача шляхом направлення відповідного листа до Прокуратури міста Києва, що виключає наявність бездіяльності відповідача та умисного зволікання у видачі трудової книжки.

Колегія суддів погоджується з тим, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо посилання апелянта на те, що невидача трудової книжки ОСОБА_1 сталась саме з вини відповідача, оскільки з моменту її вилучення після обшуку до звернення Управління патрульної поліції у м. Києві до Прокуратури міста Києва з відповідним листом щодо повернення вилучених матеріалів, пройшло більше ніж 9 місяців, спростовуються тим, що обов`язок відповідача видати трудову книжку наступив саме у день звільнення позивача, тобто, ІНФОРМАЦІЯ_1 , а вжиття заходів щодо виконання вимог ст. 47 КЗпП, шляхом надіслання листа до органу прокуратури здійснено 07.11.2016, з огляду на що, зазначені посилання апелянта є суб`єктивними та не можуть слугувати підставою стверджувати про ігнорування відповідачем вимоги закону про повернення трудової книжки звільненому працівнику, оскільки під час розгляду справи встановлено здійснення відповідачем відповідних заходів дотримання даної вимоги закону та інформування позивача про зазначені обставини.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідач міг і раніше витребувати у слідчого відділу Прокуратури м. Києва вилучені документи, колегія суддів зазначає, що законодавством не встановлено обов`язкових строків на такі дії, а при розгляді справ, пов`язаних з встановленням наявності/відсутності бездіяльності в діях роботодавця щодо невжиття своєчасних заходів щодо витребування трудової книжки працівника після її вилучення, необхідно враховувати розумність таких строків, що не мають виражатись у значному проміжку часу з моменту настання обов`язку вручити звільненому працівнику трудову книжку до вчинення дій на її повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.12.2018 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено 22.05.2019.