Справа № 420/1618/19
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2019-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1618/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у якому позивач просить суд:

1. Визнати наказ Головного управління ДМС України в Одеській області №52 від 18.03.2019 року про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

2. Зобов`язати Головного управління ДМС України в Одеській області прийняти заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 25 березня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в березні 2019 р. позивач звернулася до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. 18.03.2019 р. позивач отримала повідомлення № 71 від 18.03.2019 р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 52 від 18.03.2019 р. у відповідності з яким на підставі п.6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в прийнятті заяви, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача та яка не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути заяву. При прийнятті рішення відповідачем не було враховано того факту, що позивач належить до окремої соціальної групи - жінка. Суб`єктивні побоювання позивача находять своє підтвердження в ІСП. Окрім того, позивачем було надано текст рішення суду на підтвердження її порушеного права країні походження. Відповідачем не було належним чином досліджено цього факту. Позивач вважає рішення управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справив Позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.5 Закону, оскільки заява позивача не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.5 Закону.

29 березня 2019 року до суду від відповідача за вх.№11401/19 надійшов відзив на позов (а.с.15-20), у якому відповідач зазначає, що позивач вибула з Йорданії 28.07.2017 авіарейсом ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 (Туреччина) легально на підставі паспортного документа та 29.07.2017 позивач прибула до України. 04.09.2017 ОСОБА_1 вперше звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Одеській області. В якості причини звернення позивачка зазначила, що наразі не має наміру повертатися до Йорданії через загрозу зазнати переслідувань з боку дітей ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) її колишнього чоловіка (арк. 2 заяви; арк. 4 анкети від 12.09.2017; арк. 5 протоколу співбесіди від 14.09.2017), які ймовірно погрожували їй, оскільки бажали розлучення її з їхнім батьком (арк. 4 анкети від 12.09.2017). Крім цього, за твердженнями позивачки, вищезазначені особи планували їй помститися у зв`язку з обставиною подання судового позову через їхні неправомірні дії в ході влаштованого ними конфлікту за адресою проживання позивачки (арк. 5-6 протоколу співбесіди від 14.09.2017). Рішенням ДМС України від 23.03.2018 № 107-18 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в судовому порядку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 по справі № 815/2264/18 було відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення від 23.03.2018 № 107-18 та зобов`язання вчинити певні дії. Позивачка не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 по справі № 815/2264/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 від 17.11.2018 - без змін. ОСОБА_1 не погоджуючись з зазначеними рішеннями подала касаційну скаргу. Ухвалою Верховного суду від 18.02.2019 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 . ГУ ДМС України в Одеській області вважає, що рішеннями судів, які набрали законної сили встановлено преюдиційні обставини (ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили) про відсутність загрози життю та здоров`ю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі повернення позивачки до країни громадянського походження. 18.03.2019 ОСОБА_1 повторно звернулася із заявою про надання міжнародного захисту до ГУ ДМС України в Одеській області. В заяві ОСОБА_1 про надання міжнародного захисту в Україні від 18.03.2019 відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Позивачкою не надано доказів, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Чергове звернення ОСОБА_1 від 18.03.2019 до ГУ ДМС України в Одеській області є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути клопотання в призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Встановлено, що історія переслідування позивачки є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зазначені обставини були повністю розглянуті ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України та судовими інстанціями. Стосовно причин повторного звернення, позивачка повідомила про ймовірне переслідування з боку колишнього чоловіка особи у разі повернення до Йорданії. Слід зазначити, що елемент ймовірного переслідування позивачки з боку колишнього чоловіка у разі її повернення до Йорданії було всебічно проаналізовано під час попереднього розгляду заяви про надання міжнародного захисту. Зазначений елемент визнано неправдоподібним ГУ ДМС України в Одеській області та ДМС України. В свою чергу, надана позивачкою до заяви від 18.03.2019 копія судового рішення не розглядається ГУ ДМС України в Одеській області з позиції нововиявленої обставини, оскільки зазначений елемент було повністю розглянуто під час попереднього розгляду клопотання ГУ ДМС України в Одеській області, центральним апаратом ДМС України під час прийняття відповідного рішення та судовими інстанціями.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши подані до суду документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2019OD0046 (а.с.23-57) та матеріалів особової справи №2017OD0132 (а.с.58-243) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою ОСОБА_8 королівства ОСОБА_9 , уродженкою Кувейту, на момент виїзду з країни громадянської належності проживала за адресою: АДРЕСА_1 . За національність араб, за віросповіданням мусульман-суніт. Рідна мова арабська, володіє англійською мовою на початковому рівні. За сімейним станом не заміжня.

Членами сім`ї, які не супроводжують ОСОБА_1 є: батько ОСОБА_10 , мати ОСОБА_11 , брати ОСОБА_12 , Мухаммад, Хайсам, сестри Ільхам, Сейхам, сини Кусай, Мухамед, Омар, Рашид, Султан, донька Нісрін.

Навчалася в: школі ОСОБА_13 до 7 класу; школі Брінс Хасан у 1991-1994 року (8-10 класи).

Позивач вибула з Йорданії 28.07.2017 року авіарейсом Амман (Йорданія) Анкара (Туреччина). У подальшому приблизно через 9 годин вибула до України авіарейсом ОСОБА_14 ( ОСОБА_15 ) Одеса (Україна), легально на підставі паспортного документа та 29.07.2017 прибула до України (а.с.145-149).

ОСОБА_1 04.09.2017 року звернулася до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причина звернення за міжнародним захистом загроза зазнати переслідувань з боку синів її колишнього першого чоловіка ( ОСОБА_5 , ОСОБА_16 ), які погрожували їй, оскільки бажали розлучення її з їхнім батьком. Також зазначені особи планували їй помститися у зв`язку з її зверненням до йорданського суду через їхні неправомірні дії під час влаштованого ними конфлікту за адресою мешкання позивача.

За результатами розгляду матеріалів особової справи № 2017OD0132 Головним управлінням ДМС України в Одеській області 20.02.2018 року складено висновок про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.107-129).

На підставі зазначеного висновку та інших матеріалів особової справи №2017OD0132 рішенням Державної міграційної служби України від 23.03.2018 року №107-18 відмовлено у визнанні громадянки Йорданії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI (а.с.95).

Не погоджуючись з цим рішенням, позивач оскаржила його до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 року у справі №815/2264/18 (а.с.85-86), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 року (а.с.77-84) та ухвалою Верховного Суду від 18.02.2019 року, відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_17 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним і скасування рішення № 107-18 від 23.03.2018 року про відмову у визнанні громадянки ОСОБА_9 ОСОБА_17 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання прийняти рішення стосовно громадянки ОСОБА_18 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів особової справи № 2019OD0046, 18.03.2019 року ОСОБА_1 повторно звернулась до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.35-37). Причина повторного звернення за міжнародним захистом - переслідування з боку колишнього чоловіка позивача у разі її повернення до Йорданії.

18 березня 2019 року за результатами розгляду особової справи заявника №2019OD0046 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянці ОСОБА_9 ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.51-53).

Підставами відмови, як вбачається з висновку, є:

1) рішення Державної міграційної служби України від 23.03.2018 року №107-18 про відмову у визнанні громадянки Йорданії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (особова справа № 2017OD0132); зазначене рішення підтримано рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 року у справі №815/2264/18, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 року та ухвалою Верховного Суду від 18.02.2019 року;

2) чергове звернення ОСОБА_1 від 18.03.2019 до ГУ ДМС України в Одеській області є очевидно необґрунтованим і не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути її заяву у призмі визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; надана ОСОБА_1 копія рішення йорданського суду не розглядається ГУ ДМС України в Одеській області з позиції нововиявленої обставини, оскільки цей елемент повністю розглянуто під час прийняття попереднього рішення.

На підставі висновку заступника начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції начальника відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області Голотенко В.А. від 18.03.2019 видано наказ № 52 від 18.03.2019 року (а.с.54) про відмову громадянці ОСОБА_19 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі цього наказу позивач 18.03.2019 року отримала повідомлення № 71 від 18.03.2019 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI (а.с.7-8, 33-34, 55-56).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Щодо посилання позивача у позовній заяві на не дослідження відповідачем рішення на підтвердження її порушеного права в країні походження, суд зазначає наступне.

Рішенням мирового кримінального суду м. Ез-Зарка Йорданського Хашимітського Королівства від 29.04.2015 року (перекладено з арабської на російську мову) (а.с.38-50), що набрало законної сили, у справі №10465/2014 стосовно відповідачів ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 щодо заподіяння шкоди, наклепу, дифамації та насмішки:

- скасовано загальне право через відмову від особистого права та зобов`язано травмованих відповідачів оплатити мито;

- скасовано загальне право стосовно відповідача Ракана через відмову від особистого права і зобов`язано відповідача Хеям оплатити мито;

- стосовно обвинувачення в заподіянні шкоди майну інших, поданого проти відповідача ОСОБА_28 , відповідач ОСОБА_29 відмовилася від свого особистого права подавати скаргу стосовно відповідача ОСОБА_5 , тому суд відмовився від загального права через відмову від особистого права та зобов`язав відповідача ОСОБА_29 оплатити мито;

- оголошено про відсутність відповідальності відповідачів щодо проступку порушення громадського спокою, що є одним з елементів бійки і заподіяння шкоди.

Оцінка фактам, викладеним у зазначеному рішенні суду, надана Головним управлінням ДМС України в Одеській області під час попереднього розгляду заяви позивача, що підтверджується матеріалами особової справи № 2017OD0132, зокрема, арк. 5-6 протоколу співбесіди з ОСОБА_1 від 14.09.2017 року (а.с.185-186), арк. 7-10 висновку Головного управління ДМС України в Одеській області від 20.02.2018 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.113-117).

Суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у вищевказаному рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 року у справі №815/2264/18 суд дійшов висновку, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявниці з Йорданії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками значення статусу біженця у відповідності до вимог 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також судом у вказаному рішенні встановлено, що позивачем було подано позов до Йорданського суду проти колишнього чоловіка та його дітей, однак у квітні 2015 року позивач відмовилась від зазначеного позову. Також в рішенні зазначено, що як пояснила позивачка, із зазначеного часу ОСОБА_17 не зазнавала жодних підтверджених погроз або спроб вбивства ані перебуваючи на території країни громадянської належності, ані знаходячись за її межами. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/2264/18 встановлено, що факти, повідомлені позивачем стосовно власних переслідувань зі сторони родичів в країні громадянського походження не можуть бути визнаними як підставою для надання заявниці біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08 липня 2011 року.

В свою чергу в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року по справі №815/2264/18 судом зроблено висновок, що апелянтом ( ОСОБА_30 Афіф) взагалі не надано доказів того, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що вона змушена була прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не підтверджуються наявними у справі доказами, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення не вбачається.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань її в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

ОСОБА_1 не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі у країні своєї громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у її заявах від 04.09.2017 року та 18.03.2019 року, під час анкетування і співбесід 14.09.2017 року та 03.11.2017 року інформація носить загальний характер та не підтвердження достовірними доказами.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.

Таким рішенням є рішення ДМС України № 107-18 від 23.03.2018 року про відмову у визнанні громадянки Йорданії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Це рішення на теперішній час є чинним, що, зокрема, підтверджено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 року у справі №815/2264/18, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 року та ухвалою Верховного Суду від 18.02.2019 року.

Заявлена позивачем інформація не містить нових, обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутністю нових підстав, та за наявності не скасованого рішення міграційного органу про відмову позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повторне звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України.

Тобто, позивач не відповідає критеріям поняття «біженець», а згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким ОСОБА_1 відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним і скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №52 від 18.03.2019 року про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головного управління ДМС України в Одеській області прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65014, ).

Суддя О.А. Вовченко

.