Справа № 520/1989/19
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

14 травня 2019 р. № 520/1989/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Зоркіна Ю.В.

при секретарі судового засідання Пройдак С.М.,

у присутності

представника позивача Вітер Н.В.

представника відповідача Кезлі М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а,м. Київ,02152, ), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив

Позивач звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 16 від 30.01.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 21.06.2006 року;

скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області № 224220000 від 30.01.2019 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 10.01.2019 року;

зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 / НОМЕР_3 від 21.06.2006 року за заявою від 10.01.2019 року;

стягнути з Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 768 гривень 40 копійок здійснених ним судових витрат;

стягнути з Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 1536 гривень 80 копійок здійснених ним судових витрат;

стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката .

Ухвалою від 04.03.2019 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при прийнятті 30.01.2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області рішення № 16 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , його сину гр. ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ НОМЕР_2 / НОМЕР_3 від 21.06.2006 року мало місце порушення відповідачам "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", Конституції України. Рішення прийнято в супереч Європейської конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод". Відносно дій Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області позивач вважає протиправною бездіяльність другого відповідача щодо не оформлення та не видачі посвідки на постійне проживання, а, відтак, звернувся з даним позовом до суду.

25.03.2019 року другим відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області надано до суду відзив на адміністративний позов, у якому відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що під час спірних правовідносин діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством.

15.04.2019 року першим відповідачем - Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у Києві та Київській області надано до суду відзив на адміністративний позов, у якому відповідач проти позову заперечував, в обґрунтування законності прийняття оскаржуваного рішення відповідач посилається на те, що малолітня дитина позивача на момент прийняття документів у її батька, не мала дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено її належність до громадянська України. Отже, на переконання відповідача, особа до 10 років могла отримати дозвіл на імміграцію в Україну тільки спільно з батьками, а не самостійно, у зв`язку з чим позивач не міг бути визнаний батьком іммігранта. Крім того, для отримання дозволу не було надано нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні, оскільки відповідні зобов`язання взагалі не могли бути надані неповнолітньою особою.

В судове засідання представник першого відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не прибув, про час та місце проведення повідомлений належним чином, що в силу приписів ч.1 ст.205 КАС України, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник другого відповідача проти позову в судовому засіданні заперечував, просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач прибув на територію України у 2001 році разом із своєю дружиною

30.01.2006 позивач звернувся до Кагарлицького ВГІРФО ГУМВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну, як батько іммігранта.

За результатами розгляду звернення 21.06.2006 року відділом ВГІРФО ГУМВС в Київській області позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну № 17/3325 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" як батьку іммігранта, разом з ним дозвіл на імміграцію в Україну отримав його неповнолітній син (а. с. 44) та відповідно оформлено посвідку на постійне проживання в України КВ № 11434/56200 від 21.06.2006.

За результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянам Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішенням № 16 від 30.01.2019 року скасовано дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 / НОМЕР_3 від 21.06.2006 року.

Підставою скасування згідно висновку від 30.01.2019 року та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 30.01.2019 року № (а.с.45-51) визначено п.1,6 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію".

Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 КАС України суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України Про імміграцію, відповідно до ст.1 якого, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно положень ст. 12 Закону України Про імміграцію, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

З правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що законодавцем встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Водночас, така підстава для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні внаслідок того, що неповнолітня дитина позивача, на момент прийняття документів у батька, не мала дозволу на імміграцію, не підтвердження її належності до громадянства України, відсутності згоди другого батька на імміграцію чинним законодавством не передбачені, а відповідачем в обґрунтування своєї правової позиції по справі таких норм права не наведено.

Таким чином, суд зазначає, що зазначені обставини, хоча і вказують на недотримання процедури надання посвідки на постійне проживання, проте, не є законною підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачу в розумінні положень статті 12 Закону України «Про імміграцію», оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження надання позивачем свідомо неправдивих відомостей при оформленні посвідки на постійне проживання.

Суд також звертає увагу, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в оскаржуваному рішенні жодних з вищезазначених в ст. 12 Закону України «Про імміграцію» підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну не зазначило та не надало суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Також, суд зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не зазначено, яким нормами чинного законодавства України передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію іноземцю, який отримав цей дозвіл у встановленому законом порядку, за відсутності зловживань з його боку.

Доводи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про те, що надання позивачем під час отримання дозволу не повного пакету документів, зокрема документу, що іммігрант не заперечує проти імміграції батьків та гарантує їм фінансове забезпечення, відсутність у малолітнього сина дозволу на імміграцію, яких і не могло було через вік дитини, суд вважає необґрунтованими, оскільки під час надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою позивача жодних заперечень щодо комплектності поданих документів не повідомляв, адже відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про імміграцію" неподання особою всіх визначених законом документів є підставою для неприйняття заяви про надання дозволу на імміграцію.

Зазначена правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.11.2014 року по справі № 823/687/146, постанові ВС від 18.04.2018 року № 820/2262/17

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року (надалі за текстом - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

З аналізу положень Порядку випливає, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та серед іншого, має часові рамки (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органів виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Суд зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не дотримано принципу всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію.

Окрім того, при винесенні оскаржуваного рішення відповідач не запросив для надання пояснень позивача, стосовно якого розглядалося питання скасування дозволу на імміграцію.

Окрім цього, суд враховує, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у рішенні від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що скасування дозволу на імміграцію, здійснене виключно за формальних обставин без дослідження всіх обставин необхідності прийняття такого рішення, зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми ст. 12 Закону.

Так, позивач понад 10 років проживає в Україні, має родину з якою проживає разом, син позивача - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживає в Україні, тому скасування дозволу може призвести до погіршення усталеного способу життя позивача та його сина.

Однак, як вбачається зі змісту висновку і заперечень Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, останній жодним чином зазначених обставин не дослідив, хоча вони мають суттєве значення.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не доведено правомірність оскаржуваного рішення, а отже вимога позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення № 16 від 30.01.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ НОМЕР_3 від 21.06.2006 року є такою, що підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області № 224220000 від 30.01.2019 року та зобов`язання здійснити оформлення та видачу позивачу посвідки на постійне проживання в Україні замість втраченої, суд зазначає наступне.

Відповідно п.1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні, затвердженого постановою КМУ від 25 квітня 2018 р. № 321

Пунктом 6 Порядку № 321 визначено, що у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Відповідно п.16 Порядку № 321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг, територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Згідно п. 43 Порядку № 321 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області у рішенні № 224220000 від 30.01.2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання посилається на підпункт 9 пункту 62 Порядку 321 у якому зазначено що, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Суд зауважує, що відповідачами не доведено наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію та виходячи з того, що прийняття рішення про видачу посвідки на постійне проживання є похідним питанням від законності дозволу на імміграцію, суд приходить до висновку, що у відповідача відсутні підстави для не оформлення та невидачі позивачу посвідки на постійне проживання.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з декількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за даних обставин та яке захистить або відновить порушене право.

При цьому, дискреційними є повноваження відповідача - суб`єкта владних повноважень, обирати у конкретній ситуації між альтернативними, кожна з яких є правомірною.

Законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

За приписами статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява № 28924/04) констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах Мултіплекс проти Хорватії (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та Кутіч проти Хорватії (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

У даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) нову посвідку на постійне проживання є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Отже, позов у іншій частині також підлягає задоволенню, при цьому судом при задоволенні вказаних вимог у наведений спосіб, враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 13.06.2018 року ( справа № 815/6768/15), від 20.09.2018 року (справа 820/1329/17)

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі як суб`єкти владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надали.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та не спростованими суб' єктом владних повноважень, а отже позов слід задовольнити.

Відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст.6-9,139,242-246,295 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 16 від 30.01.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 / НОМЕР_3 від 21.06.2006 року.

Скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області № 224220000 від 30.01.2019 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 10.01.2019 року.

Зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 / НОМЕР_3 від 21.06.2006 року за заявою від 10.01.2019 року.

Стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 , 23.05.1981року) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул.Березняківська, буд. 4-а,м. Київ,02152, ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 , 23.05.1981року) року за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) судовий збір у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

У повному обсязі рішення виготовлено 24.05.2019

Суддя Зоркіна Ю.В.