Справа № 826/4177/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 травня 2019 року № 826/4177/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І. розглянувши в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Державної фіскальної служби України

про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Державної фіскальної служби України в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України (уповноваженої особи Державної фіскальної служби України) щодо ненадання достовірної, точної та повної інформації, а також відповідних копій документів на запит від 17.01.2017;

- зобов`язати Державну фіскальну службу України (уповноважену особу Державної фіскальної служби України) надати інформацію та її копії про нормативно-правові акти (в тому числі Державної фіскальної служби України), якими визначені (встановлювалися, регулювалися, змінювались тощо) в період часу з 01.01.2016 по 17.01.2017: порядок грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу податкової міліції (види грошового забезпечення), в тому числі схеми посадових окладів; встановлені керівництвом ДФС України розмірів додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій.

- стягнути на користь позивача з Державної фіскальної служби України моральну шкоду, завдану її протиправною бездіяльністю в розмірі 1 мінімальної заробітної плати, що встановлена державною на дату розгляду позову.

- визнати протиправними дії ДФС України (уповноваженої особи ДФС України) щодо вимоги сплати коштів за друк документів за рахунком №1 від 25 січня 2017 року;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду в порядку ст.267 КАС України;

- постановити окрему ухвалу в порядку ст.166 КАС України про притягнення винних у правопорушенні до відповідальності в порядку ст. 212-2 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», що полягає у надання неповної відповіді на запит позивача. У зв`язку з цим позивач вважає, що його права, як суб`єкта інформаційних відносин, були порушені.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, які викладені в письмових запереченнях та долучені до матеріалів справи.

Проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов до висновку щодо можливості перейти до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

15.12.2017р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

17 січня 2017 року ОСОБА_1 подав запит (вх.№149/зпі від 23.01.2017) до Державної фіскальної служби України щодо надання інформації про нормативно-правові акти (та надіслання їх текстів), якими регулювалися (встановлювалися) в період часу з 01.01.2016 року по 17.01.2017 року:

- Порядок грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу податкової міліції (види грошового забезпечення), в тому числі схеми посадових окладів, тощо;

- Встановлений керівництвом ДФС України розмір додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій.

Листом Державної фіскальної служби від 27 січня 2017 року № 1396/К/99-99-05-01-05-14 позивачу надано відповідь та додатково інформовано про необхідність сплати рахунку за друк тексту з метою надіслання запитуваної інформації поштовим зв`язком.

Вважаючи такі дії ДФС України протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено шляхи доступу до інформації, а саме: систематичне та оперативне оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та надання інформації за запитами на інформацію.

З цього визначення вбачається, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація.

Абзацами 3-4 п. 1.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" зазначено, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Як вбачається із змісту поданого позивачем запиту на отримання публічної інформації від 17.01.2017р., позивачем витребувалась «інформація про нормативно-правові акти, в тому числі Державної фіскальної служби України, якими регулювалися (встановлювалися) в період часу з 01.01.2016 року по 17.01.2017 року: порядок грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу податкової поліції (види грошового забезпечення); встановлений керівництвом Державної фіскальної служби України розмір додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій», та тексти таких нормативно-правових актів.

Згідно до підпунтків 1 та 2 пункту 4 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014р. № 236 відповідно до покладених на неї завдань: узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до компетенції ДФС, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавчих актів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правових актів міністерств та в установленому порядку подає їх Міністру фінансів; розробляє проекти законів України, актів Президента України. Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну з питань, що належать до сфери діяльності ДФС.

За приписами пункту 9 Положення ДФС в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивачу листом від 27.01.2017р. № 1396/99-99-05-01-05-14 була надана наявна в розпорядженні ДФС України інформація про нормативно-правові акти з питань порядку грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу податкової міліції (види грошового забезпечення); встановлений розмір додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій.

Таким чином суд дійшов висновку, що відповідач при наданні відповіді на запит позивачу, не порушував його права та законні інтереси та не вчиняв бездіяльності щодо ненадання достовірної, точної та повної запитуваної інформації, як вважав позивач, а подав, у тій частині, в якій їх поширення дозволено, у зв`язку з чим запит позивача було задоволено в обсязі, що відповідає визначеному самим інтересу позивача до публічної інформації, надання якої було предметом запиту.

Стосовно непогодження позивача з рахунком № 1 від 25.01.2017 року для здійснення оплати витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, який становить 419,20 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до 2 ст. 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що коли задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно. При наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.

Згідно із пунктами 2 та 3 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992р. № 731, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи і законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. На державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб`єктами нормоутворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, що містять норми права, мають неперсоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом) та характеру відомостей, що в них містяться, у тому числі з грифами «Для службового користування», «Особливості важливості», «Цілком таємно», «Таємно» та іншими, а також прийняті в порядку експерименту.

Разом з тим, відповідно до статті 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації», Постанови Кабінету Міністрів України № 740 від 13.07.2011 року «Про затвердження граничних норм витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію», Положення про Міністерство фінансові України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. № 375, Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 236, наказом Міністерства фінансів України від 01.07.2015 року № 611 затверджено Розмір фактичних витратна копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є органи Державної фіскальної служби України та Порядок відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядниками якої є органи Державної фіскальної служби України.

Відповідно до положень Порядку відшкодування витрат запитувачу публічної інформації надається за встановленою у Додатку 2 до цього Порядку Рахунку на відшкодування фактичних витрат, що надаються за запитом на інформацію, розпорядниками якої є органи Державної фіскальної служби України, розрахований відповідно до Розміру витрат.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що твердження позивача щодо невірно виставленого Управлінням Рахунку №1 від 25.01.2017 року для відшкодування фактичних витрат на друк документів, не знайшли свого підтвердження.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії слід відмовити.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 73, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська