Справа № 199/1454/19
Суддя: Руденко В. В.
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/1454/19
(2-а/199/114/19)
РІШЕННЯ
Іменем України

07.05.2019 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Дніпра адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського районного військового комісаріату про скасування постанови про адміністративного правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. У підтвердження заявлених вимог зазначив, що у січні 2019 року позивач випадково дізнався з Єдиного реєстру боржників України, що є боржником за виконавчим провадженням № 57208777 у справах про адміністративні правопорушення. З Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень позивач з`ясував, що Амур-Нижньодніпровським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ було відкрито виконавче провадження за № 57208777, у якому позивач є боржником, а стягувачем Амур-Нижньодніпровський районний військовий комісаріат. 29 січня 2019 року позивач ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та дізнався, що Амур-Нижньодніпровським районним ві1йськовим комісаріатом було складено постанову відносно позивача № 488 від 02.07.2018 року та накладено штраф у сумі 119 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 210 КУпАП.

Позивач вважає, що постанова є незаконною та просив суд поновити строк на оскарження постанови Амур-Нижньодніпровського районного військового комісаріату № 488 від 02.07.2018 року. Скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 № 488 від 02.07.2018 року.

Позивач у судове засідання не з`явився. Позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити на підставі доказів, які містяться у позові, про що надав суду письмову заяву.

Представник відповідача у засідання не з`явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки у судове засідання не повідомив.

Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Так, відповідно до ст. 15 Закону України "Про оборону України", виконавчі органи сільських рад у галузі оборонної роботи забезпечують, зокрема: військовий облік військовозобов`язаних і призовників; здійснення інших повноважень у галузі оборонної роботи, передбачених законами.

Згідно з ч. 4 ст. 34 та ст. 38 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" персонально-первинний облік призовників і військовозобов`язаних передбачає облік відомостей щодо призовників та військовозобов`язаних за місцем їх проживання. У сільській місцевості, а також у містах і селищах, де відсутні військові комісаріати, облік ведеться органами місцевого самоврядування. В адміністративно-територіальних одиницях, де немає військових комісаріатів, відповідні органи місцевого самоврядування, керівники підприємств, установ та організацій, у тому числі навчальних закладів, незалежно від підпорядкування і форм власності зобов`язані на вимогу військових комісаріатів сповіщати призовників і військовозобов`язаних про їх виклик до військових комісаріатів, забезпечувати своєчасне прибуття за цим викликом, у семиденний строк повідомляти районні (міські) військові комісаріати про прийняття на роботу (навчання) та звільнення з роботи (навчання) призовників і військовозобов`язаних.

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначений обов`язок органів місцевого самоврядування щодо виконання правил військового обліку, зокрема: в адміністративно-територіальних одиницях, де немає військових комісаріатів, відповідні органи місцевого самоврядування, зобов`язані на вимогу військових комісаріатів сповіщати військовозобов`язаних про їх виклик до військових комісаріатів, забезпечувати своєчасне прибуття за цим викликом.

Згідно з п. 24 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016р. № 921 (надалі - Порядок № 921), з метою забезпечення персонально-первинного обліку військовозобов`язаних виконавчі комітети сільських рад здійснюють, зокрема: оповіщення на вимогу районних військових комісаріатів військовозобов`язаних про їх виклик до районних військових комісаріатів і забезпечення їх своєчасного прибуття; постійну взаємодію з відповідними районними військовими комісаріатами щодо строків та способів звіряння даних карток первинного обліку призовників і військовозобов`язаних з обліковими даними районних військових комісаріатів, внесення відповідних змін до них, а також щодо оповіщення призовників і військовозобов`язаних.

Судом встановлено, що 02 липня 2018 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 винесено постанову № 488 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови позивач порушив норми Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не прибув до призовної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_1 у встановлені строки згідно норм чинного законодавства.

Відповідно до Реєстру поштових відправлень, на адресу позивача 13 червня 2018 року було направлено повідомлення про час та місце розгляду адміністративної справи за ст. 210 КУпАП.

Відповідно до ст.. 65 Конституції України визначено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону

Згідно до ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2233-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Ч. 7 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.

Відповідно до Указу Президента України № 33/2018 призову підлягають придатні за станом здоров`я до військової служби громадяни України у Збройних Силах України та інших військових формувань з метою здобуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.

Згідно ч.8 ст. 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» після набрання чинності Указом Президента України щодо проведення чергового призову: призовники, яким надійшла повістка районного (міського) військового комісаріату на прибуття до призовної дільниці для проходження призовної комісії, зобов`язані прибути в пункт і у строк, зазначені в повістці; у разі якщо за будь-яких обставин повістка не надійшла, громадяни призовного віку зобов`язані з`явитися до призовної дільниці в десятиденний строк з дня початку відповідного чергового призову, визначеного Указом Президента України; призовники, які змінили місце проживання, зобов`язані в семиденний строк прибути до районного (міського) військового комісаріату за новим місцем проживання для взяття на військовий облік; керівники підприємств, установ, організацій і навчальних закладів незалежно від підпорядкування та форм власності на вимогу військових комісаріатів забезпечують своєчасне прибуття громадян призовного віку до призовних дільниць.

Відповідно до ч. 16 ст. 17 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» призовники, яким надано відстрочку від призову на строкову військову службу зобов`язані щороку до 01 жовтня подати у районні (міські) військові комісаріати документи, що підтверджують їх право на відстрочку.

Уповноваженими особами, згідно вимог КУпАП було складено протокол та згідно ст.. 235 КУпАП відповідачем по справі винесено постанову та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 119 грн. за ознаками адміністративного правопорушення по ч. 1 ст. 210 КУпАП.

Частиною 1 ст. 210-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію та тягне за собою накладення штрафу на громадян від десяти до тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 106 Конституції України та на виконання частини шостої статті 15 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» строки проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу визначаються Указом Президента України. Такий указ публікується в засобах масової інформації не пізніш як за місяць до закінчення року, що передує року призову (призовів) громадян України на строкову військову службу, крім указу про призов (призови) громадян України на строкову військову службу в особливий період, який публікується не пізніш як за місяць до початку проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу.

При цьому, судом враховано, що в ході судового розгляду позивачем не надано доказів, на спростування постанови про притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення.

У силу положень п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року, «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08.02.2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010, - адміністративна відповідальність в Україні і процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах і правових презумпціях. Однією з таких правових презумпцій є закріплена у ст. 62 Конституції України презумпція невинуватості, згідно якої особа вважається невинуватою до тих пір, поки її вина не буде доказана у встановленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Відповідно до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином суд критично відноситься до вимог позивача, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо неправомірності накладення штрафу в розмірі 199 грн. за статтею 210-1 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ :
У позовних вимогах ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського районного військового комісаріату про скасування постанови про адміністративного правопорушення,- відмовити.

Постанову №488 по справі про адміністративне правопорушення від 02 липня 2018 року за ст. 210 КУпАП щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у десятиденний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя