Справа № 826/9826/18
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9826/18 Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Сорочка Є.О.

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

представника позивача: Дороніна О.М.;

представника відповідача: Вістяк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Харківгаз», Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Харківгаз» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Харківгаз» (далі по тексту - позивач) з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що полягає у ненаданні відповідей на заяви Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Харківгаз» №Kh05.1-СЛ-6640-0517 від 18 травня 2017 року, №Kh01.1-СЛ-8216-0617 від 22 червня 2017 року, №Kh05.1-СЛ-10707-0817 від 16 серпня 2017 року, №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року з перегляду тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» в бік економічно обґрунтованого;

- зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг встановити для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» економічно обґрунтований тариф на транспортування природного газу розподільними трубопроводами, зокрема, включивши до складу такого тарифу обсяги природного газу для потреб ВТВ, розраховані відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування розподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за №570/7891, Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за №570/7892, а саме:

- компенсацію вартості ВТВ за 2014-2015 року в розмірі 230 385,7 тис. грн. без ПДВ,

- компенсацію вартості ВТВ за 2016-2017 роки в розмірі 124 048,5 тис. грн. без ПДВ,

- вартість газу для потреб виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат на період 2018 року в розмірі 235 335 тис. грн. без ПДВ.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що з 2014 по 2018 роки Публічне акціонерне товариство «Харківгаз» неодноразово зверталось до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг із заявами про перегляд та затвердження економічно обґрунтованого тарифу на розподіл природного газу та включення до витрат при формуванні тарифу суму компенсації недоотриманих доходів за 2014-2018 роки (№3137 від 10 жовтня 2014 року, №3791 від 08 грудня 2014 року, №660 від 24 лютого 2015 року, №2121 від 05 червня 2015 року, №2950 від 03 серпня 2015 року, №4041 від 12 вересня 2016 року, №Kh05.1-СЛ-6640-0517 від 18 травня 2017 року, №Kh01.1-СЛ-8216-0617 від 22 червня 2017 року, №Kh05.1-СЛ-10707-0817 від 16 серпня 2017 року, №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року), однак тарифна політика Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг не враховувала гарантованої законом необхідності компенсації позивачу фактичних обґрунтованих витрат на придбання природного газу для потреб виробничо-технологічних витрат та втрат, внаслідок чого за підсумками тарифної політики 2014-2017 років в тарифах, встановлених для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» не компенсовано 354 434,2 тис. грн. (без ПДВ) зазначених витрат, джерела погашення для яких, окрім тарифу, відсутні.

Додатково представник позивача стверджував, що розмір тарифу в бік економічно обґрунтованого так і не був переглянутий, внаслідок чого Публічне акціонерне товариство «Харківгаз» позбавлене можливості компенсувати необхідні для ведення господарської діяльності виробничі витрати, зокрема, здійснювати оплату природного газу на потреби виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат власнику - Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України».

Тобто, на думку позивача, відсутність реагування на листи №Kh01.1-СЛ-8216-0617 від 22 червня 2017 року, №Kh05.1-СЛ-10707-0817 від 16 серпня 2017 року, №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року у встановлений 30-денний термін і бездіяльність Регулятора з перегляду тарифу, яка триває і на час подання позову, не тільки порушують його власні нормативні акти з тарифоутворення та Закони України, але і не відповідають нормативним актам Європейського парламенту та Ради Європи.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.02.2019 р. адміністративний позов Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Харківгаз» задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що полягає у неприйнятті рішень по заявах Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Харківгаз» №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року з перегляду тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз». Зобов`язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг розглянути заяви Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року з перегляду тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» та прийняти рішення протягом 30 календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Харківгаз» подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно та невсебічно з`ясовані обставини справи, а саме: невраховані характеристики наслідків тарифної політики НКРЕКП 2014-2017 років. Окрім того апелянт посилається на невірне застосування судом першої інстанції положень Закону України «Про ціни та ціноутворення», Закону України «Про природні монополії», Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017 р. № 201, якими передбачено, що газорозподільні підприємства самостійно розраховують річні обсяги нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу на календарний рік та не пізніше ніж за 2 місяці до початку року подають їх на затвердження до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, яке, в свою чергу, впродовж місяця або затверджує обсяг таких втрат або надає мотивовану відмову.

Апелянт зазначає, що встановлені НКРЕКП тарифи мають безпосередній вплив на фінансовий стан позивача, вони не тільки не стимулюють ефективність його діяльності, а й заподіюють йому численні збитки. Внаслідок недосконалої тарифної політики спостерігається небезпечна динаміка постійного погіршення фінансово-економічного стану ПАТ «Харківгаз». Штучне заниження тарифів на енергетичні ресурси та послуги обумовлює необхідність компенсації випадаючих доходів енергокомпанії.

Внаслідок протиправних дій відповідача, у позивача наявна заборгованість на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» з незалежних від дій та волі позивача причин, що ставить його та власника природного газу в нерівні умови господарювання за договором купівлі-продажу природного газу для потреб ВТВ.

Апеляційну скаргу також подано НКРЕКП, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що розгляд заяв позивача було призупинено у зв`язку із відсутністю кворуму в НКРЕКП, що унеможливлює прийняття рішень Регулятором, а також відсутністю погодження протоколу відкритого обговорення плану розвитку на рівні не нижче заступника Голови Харківської обласної державної адміністрації, яке, на думку апелянта, мало бути здійснено позивачем.

Також апелянт зазначив, що затвердити Тимчасову методику та здійснення перегляду тарифів на послуги розподілу природного газу для операторів ГРМ та здійснення перегляду тарифів на послуги розподілу природного газу для операторів ГРМ неможливо до відновлення кворуму.

Окрім того, апелянт зазначає, що відповідно до п. 1.3 наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 23.11.2011 р. № 737 «Про визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах» Міністерство енергетики та вугільної промисловості затверджує щодо кожного газорозподільного підприємства розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на наступний календарний рік.

Апелянт також вважає, що суд першої інстанції протиправно та грубо втрутився у дискреційні повноваження НКРЕКП, зокрема, в частині зобов`язання НКРЕКП розглянути заяви позивача №Кh05.2-СЛ-5010-0318 від 14.03.2018 р., №Кh05.2-СЛ-9838-0518 від 10.05.2018 р., а також будь-які інші заяви позивача щодо встановлення (перегляду) тарифів по суті, із урахуванням висновків суду.

Окрім того, апелянт вважає, що на дату прийняття рішення Окружним адміністративним судом м.Києва від 04.02.2019 р., постанови НКРЕ від 04.09.2002 № 983 та від 28.07.2011 № 1384 втратили чинність, а тому з урахуванням положень ст. 58 Конституції України не могли бути застосовані судом першої інстанції під час вирішення справи.

Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки скаржник - ПАТ «Харківгаз» необґрунтовано посилається на норми матеріального права, зокрема, на положення постанов НКРЕ від 04.09.2002 № 983 та від 28.07.2011 № 1384.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Харківгаз» є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а апеляційна скарга НКРЕКП не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на момент звернення до суду діє постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 15 грудня 2016 року № 2309, якою для ПАТ «Харківгаз» встановлений тариф на розподіл природного газу в розмірі 721,10 грн. за 1000 м3 (без ПДВ). При цьому, вказаний тариф почав діяти з 01 січня 2017 року. Відповідно до структури тарифу на послуги розподілу природного газу ПАТ «Харківгаз», затвердженої вказаною постановою, планована тарифна виручка (дохід) - 562 458 тис.грн., плановані виробничі витрати - 561 874 тис.грн., серед яких вартість газу на технологічні та власні потреби в розмірі 319 626,9 тис.грн.; обсяг розподілу, тобто плановий обсяг розподілу природного газу - 780,0 млн. куб.м. природного газу.

Позивач стверджує, що вказана постанова не містить компенсацій витрат, що виникли внаслідок неврахування Національною комісією в тарифах 2014-2016 років необхідних обсягів природного газу для потреб виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат та різниці в цінах на ВТВ і недоотримання тарифної виручки у зв`язку із зменшенням обсягів розподілу газу в розмірі 223 730,5 тис. грн. (без ПДВ), про які позивач заявляв у заяві про перегляд (встановлення) тарифу.

Так, ПАТ «Харківгаз» 18.05.2017 р. звернулось до Голови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг листом №Kh05.1-СЛ-6640-0517 із заявою про перегляд тарифу на послуги розподілу природного газу.

В подальшому, 22.06.2017 р. ПАТ «Харківгаз» звернулось до Регулятора листом №Kh01.1-СЛ-8216-0617 із заявою про перегляд тарифу на послуги розподілу природного газу.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг за результатами розгляду вказаного звернення позивача листом від 25.07.2017 р. №8098/16/7-17 повідомила, що в наданому ПАТ «Харківгаз» пакеті документів відсутня копія додаткової угоди від 24.05.2015 року №1 до Договору від 12.11.2012 року №31/01 «Про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання і газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва» з усіма додатками (завірена належним чином), зокрема відсутній підписаний сторонами додаток1, яким визначається перелік та залишкова вартість майна, що належить державі. Тобто, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг розгляне питання щодо перегляду тарифу ПАТ «Харківгаз» на послуги розподілу природного газу після надання вищезазначеної додаткової угоди з усіма додатками, що мають бути завірені належним чином, та після проведення процедури відкритого обговорення відповідно до вимог Порядку проведення відкритого обговорення проектів рішень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджений постановою від 30 червня 2017 року №866.

16.08.2017 р. позивач звернувся до НКРЕКП листом №Kh05.1-СЛ-10707-0817 із заявою на перегляд тарифу на послуги розподілу природного газу Публічного акціонерного товариства «Харківгаз».

Листом від 29 грудня 2017 року №13445/16/7-17 НКРЕКП повідомила, що розглянула листи ПАТ «Харківгаз» щодо необхідності перегляду структури тарифу на послуги розподілу природного газу 2017 рік та зазначила, що у пакеті документів, наданих газорозподільним підприємством відсутній розрахунок тарифів на послуги розподілу природного газу окремо для побутових та не побутових споживачів на одиницю приєднаної потужності. Також, у матеріалах, наданих ПАТ «Харківгаз» для перегляду рівня діючого тарифу на послуги розподілу природного газу, вказано суму 5 599 тис. грн. як плату за надане в експлуатацію майно, що належить державі та обліковується на балансі оператора, однак не надано підтверджуючі документи, завірені (підписані) представниками Міненерговугілля, відповідно до яких її визначено. Додатково повідомлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг розгляне питання щодо перегляду діючого тарифу ПАТ «Харківгаз» на послуги розподілу природного газу після надання достовірної інформації, що має бути оформлена належним чином, та після проведення процедури відкритого обговорення з урахуванням відкригованих даних.

ПАТ «Харківгаз» 14.03.2018 р. звернулось листом №Kh05.2-СЛ-5010-0318 до Регулятора із заявою про перегляд тарифу на послуги розподілу природного газу на 2018 рік.

За результатами розгляду вказаного звернення Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг листом від 11.04.2018 року №3565/16/7-18 повідомила, що з урахуванням частини 3 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону та Указу Президента України від 23 березня 2017 року №78/2017 «Про затвердження плану ротації Голови та членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», на даний час відсутній кворум в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що унеможливлює прийняття будь-яких рішень Регулятором.

При цьому, повідомлено, що розгляд заяви позивача на перегляд тарифу на послуги розподілу природного газу призупинено до моменту відновлення кворуму.

10.05.2018 р. ПАТ «Харківгаз» звернулось листом №Kh05.1-СЛ-9838-0518 до НКРЕКП із заявою про перегляд тарифу на послуги розподілу природного газу на 2018 рік.

У відповідь на вказане звернення, Регулятор листом від 18.05.2018 р. №4591/16/7-18 повідомив, що з урахуванням частини 3 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону та Указу Президента України від 23 березня 2017 року №78/2017 «Про затвердження плану ротації Голови та членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», на даний час відсутній кворум в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, що унеможливлює прийняття будь-яких рішень Регулятором. При цьому, повідомлено, що розгляд заяви позивача на перегляд тарифу на послуги розподілу природного газу призупинено до моменту відновлення кворуму.

Крім того, зазначено, що наданий до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг протокол відкритого обговорення проекту тарифу на послуги розподілу природного газу та його структури від 27.04.2018 року погоджений на рівні заступника начальника Управління паливно-енергетичного комплексу Тараненко Д.В. При цьому, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг неодноразово наголошувала, що протокол відкритого обговорення проекту плану розвитку має бути погоджено на рівні не нижче заступника Голови Харківської обласної державної адміністрації, а відтак Регулятор вважає за необхідне здійснити погодження зазначеного Протоколу з керівниками відповідного рівня.

Також, листом від 05.05.2018 р. №4851/16/7-18 НКРЕКП повідомила, що на даний час затвердження Тимчасової методики та здійснення перегляду тарифів на послуги розподілу природного газу для операторів ГРМ до моменту відновлення кворуму є неможливим. Крім того, повідомлено, що розгляд заяви позивача на перегляд тарифу на послуги розподілу природного газу призупинено до моменту відновлення кворуму.

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача щодо встановлення економічно обґрунтованого тарифу на транспортування природного газу розподільними трубопроводами протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ціни на надавані позивачем послуги з розподілу природного газу є державними регульованими, і на процедуру їх встановлення поширюються вимоги законодавства щодо державних регульованих цін. Органом, уповноваженим на формування цінової - встановлення тарифу на розподіл природного газу - є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Процедура встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу, затвердженій постановою НКРЕ від 03 квітня 2013 року №369.

З врахуванням викладеного необхідність формування вказаного тарифу з огляду на його економічну обґрунтованість прямо передбачена законодавством і встановлює для Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відповідний обов`язок при встановленні та зміні тарифів, зокрема, і для позивача. Відповідач формально виконав свій обов`язок з розгляду та надання відповіді на заяви позивача про встановлення (перегляд) тарифу. Відповіді від 25 липня 2017 року №8098/16/7-17 та від 29 грудня 2017 року №13445/16/7-17 фактично є рішенням про призупинення розгляду питання та звернення до позивача в порядку пункту 3.1 розділу ІІІ Процедури № 369. Станом на час розгляду справи кворум Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відновлено, проте питання щодо розгляду заяв позивача про перегляд діючого тарифу не поновлено. За таких обставин, на думку суду першої інстанції, згідно пунктів 3.2, 3.3 розділу ІІІ Процедури № 369 мають бути підготовлені відповідні висновки та включено питання встановлення тарифу на засідання НКРЕ для його вирішення по суті.

Колегія суддів частково погоджується із вищевказаними висновками, про що вважає за необхідне зазначити наступне.

Ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ціни та ціноутворення» від 21 червня 2012 року № 5007-VI (надалі - Закон № 5007-VI) встановлено, що державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Згідно ст. 8 Закону України «Про природні монополії» від 20 квітня 2000 року №1682-III (надалі - Закон №1682-III) предметом державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій згідно з цим Законом є: ціни (тарифи) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ПАТ «Харківгаз» є суб`єктом природної монополії з розподілу природного газу та включений до переліку суб`єктів природних монополій Антимонопольним комітетом України, розміщеному в публічному доступі на сайті АМК України.

Відповідно, ціни на надавані позивачем послуги з розподілу природного газу є державними регульованими, і на процедуру їх встановлення поширюються вимоги законодавства щодо державних регульованих цін.

Зокрема, згідно ч. 2 ст. 12 Закону №5007-VI державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації).

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону №1682-III державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій здійснюється на основі таких принципів, в тому числі, самоокупності суб`єктів природних монополій.

Ч. 6 ст. 4 Закону України «Про ринок природного газу» від 09 квітня 2015 року №329-VIII (надалі - Закон № 329-VIII) передбачено, що ціни на ринку природного газу, що регулюються державою (зокрема тарифи на послуги з розподілу), повинні бути: 1) недискримінаційними; 2) прозорими; 3) встановленими з урахуванням вимог цілісності газотранспортної системи виходячи із економічно обґрунтованих та прозорих витрат відповідного суб`єкта ринку природного газу та з урахуванням належного рівня рентабельності, а також, де це можливо, встановленими з урахуванням зіставлення з показниками аналогічних категорій регульованих цін, встановлених Регулятором для інших суб`єктів ринку природного газу, або таких, що діють на ринках природного газу інших держав.

Органом, уповноваженим на формування цінової політики - встановлення тарифу на розподіл природного газу - є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, а саме.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII (надалі - Закон № 1540-VIII) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, що є державною власністю, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. Роботу Регулятора забезпечують його центральний апарат і територіальні органи.

Згідно ст. 3 Закону № 1540-VIII Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України. Регулятор здійснює державне регулювання шляхом, в тому числі, 3) формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізації відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Регулятору законом.

Основними завданнями Регулятора є: 1) забезпечення ефективного функціонування та розвитку ринків у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) сприяння ефективному відкриттю ринків у сферах енергетики та комунальних послуг для всіх споживачів і постачальників та забезпечення недискримінаційного доступу користувачів до мереж/трубопроводів; 6) реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг; 7) сприяння впровадженню заходів з енергоефективності, збільшенню частки виробництва енергії з відновлюваних джерел енергії та захисту навколишнього природного середовища; 8) створення сприятливих умов для залучення інвестицій у розвиток ринків у сферах енергетики та комунальних послуг; 9) сприяння розвитку конкуренції на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг; 10) інші завдання, передбачені законом.

Відповідно до п. 13 ч. 1, абз. 2 ч. 4 ст. 17 Закону № 1540-VIII для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор: встановлює державні регульовані ціни і тарифи на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом. У разі застосування будь-якого способу державного регулювання цін порядки (методики) формування, розрахунку та встановлення тарифів повинні забезпечити покриття економічно обґрунтованих витрат, залучення необхідних інвестицій, дотримання екологічних вимог, вимог якості та безпеки, обґрунтованої прибутковості. Такі порядки (методики) повинні сприяти використанню місцевих, відновлюваних та вторинних енергетичних ресурсів, а також сприятливих до навколишнього природного середовища технологій.

Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, затверджені постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 13 січня 2000 року №12 (втратила чинність на підставі Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №201 від 16 лютого 2017 року), в пункті 3.8 встановлювали, що ліцензіат одержує плату за послуги з транспортування газу розподільними трубопроводами від замовників цих послуг за встановленим НКРЕ тарифом. Тариф на транспортування газу розподільними трубопроводами розраховується ліцензіатом на наступний (плановий) період та затверджується НКРЕ. Тариф установлюється таким чином, щоб забезпечити ліцензіату відшкодування його обґрунтованих витрат та отримання прибутку, а також стимулювати його до скорочення цих витрат і підвищення рентабельності його діяльності.

Вимога щодо встановлення НКРЕ (повноваження якого станом на час розгляду справи покладено на НКРЕКП) економічно обґрунтованого тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами, який би забезпечував ліцензіату відшкодування його обґрунтованих витрат виробництва, сплату всіх податків, обов`язкових платежів та бюджетних відрахувань відповідно до чинного законодавства України, а також отримання обґрунтованого рівня прибутку міститься і в постановах НКРЕ, що регулюють питання встановлення відповідних тарифів, а саме: в пункті 2.1 Порядку формування тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання, закачування, зберігання та відбору природного газу, затвердженого постановою НКРЕ від 28 липня 2011 року №1384 (втратив чинність на підставі постанови НКРЕКП №391 від 14 червня 2018 року); в пунктах 1.5, 1.7, р. 4., 5 Методики розрахунку тарифів на транспортування та постачання природного газу для підприємств з газопостачання та газифікації, затвердженої постановою НКРЕ від 04 вересня 2002 року №983 (втратила чинність на підставі Постанови НКРЕКП N 237 від 25 лютого 2016 року з 01 квітня 2017 року; в пунктах 3, 4 розділу ІІ, пункт 4 розділу ІІІ, розділ IV Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затвердженої постановою НКРЕКП від 25 лютого 2016 року №236 (надалі - Методика № 236), є чинною на час прийняття рішення; в Процедурі встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу, затвердженій постановою НКРЕ від 03 квітня 2013 року №369.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що необхідність формування вказаного тарифу з огляду на його економічну обґрунтованість прямо передбачена законодавством і встановлює для Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відповідний обов`язок при встановленні та зміні тарифів, зокрема, і для позивача.

В той же час, необхідність звернення до суду виникла у зв`язку з систематичним невиконанням вказаного обов`язку, що завдає збитків позивачу.

Так, згідно пункту 4 розділу І Методики № 236 розрахунок тарифу та документи і матеріали надаються суб`єктами господарювання з розподілу природного газу для розгляду до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відповідно до Процедури встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу, затвердженої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, від 03 квітня 2013 року №369, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 квітня 2013 року за № 685/23217 (надалі - Процедура № 369).

Згідно пункту 4.1-4.2 р. IV Процедури № 369 перегляд рівня тарифу здійснюється як за ініціативою суб`єкта господарювання, так і НКРЕ за умови відповідного обґрунтування такого перегляду.

Суб`єкт господарювання має право звернутися до НКРЕ щодо перегляду рівня тарифу у разі: 4.2.1. Зміни обсягів надання послуг з відповідного виду ліцензованої діяльності (обсягів транспортування, розподілу, постачання, зберігання природного газу) у планованому періоді відносно врахованих при розрахунку тарифу більше ніж на 5%. 4.2.2. Зміни собівартості, передбаченої структурою тарифу, внаслідок підвищення цін на паливо, сировину, матеріали, послуги, зростання витрат на оплату праці у зв`язку зі зміною законодавчо визначеного розміру мінімальної заробітної плати відносно врахованих при розрахунку тарифу більше ніж на 5%.

Таким чином, тариф може бути переглянутий, зокрема, у разі зростання цін, зменшення обсягів постачання природного газу та інших витрат суб`єкта господарювання.

Вимоги до оформлення та подання заяви, документів, що додаються до неї визначено розділом ІІ Процедури №369.

Порядок розгляду заяви визначено розділу ІІІ Процедури №369, і він передбачає, зокрема,

- перевірку їх структурним підрозділом НКРЕ, до компетенції якого належить формування цінової, тарифної та інвестиційної політики в нафтогазовому комплексі, щодо її відповідності вимогам цієї Процедури;

- повідомлення про їх нерозгляд та повернення у разі надання неповного пакета документів, визначеного пунктом 2.1 розділу ІІ цієї Процедури;

- розгляд заяви протягом 30 календарних днів з дня надходження до НКРЕ у разі відповідності заяви та доданих до неї документів, визначених пунктом 2.1 розділу ІІ цієї Процедури;

- звернення у разі потреби до заявника щодо надання додаткових пояснень та обґрунтувань, які подаються суб`єктом господарювання до НКРЕ у визначений нею строк, підписані керівником та засвідчені печаткою суб`єкта господарювання;

- призупинення розгляду заяви на строк, необхідний для доопрацювання структури тарифу, якщо при розгляді структурними підрозділами НКРЕ виникають питання, що потребують додаткового вивчення і доопрацювання, про що НКРЕ письмово повідомляє суб`єкта господарювання;

- підготовку висновків згідно п. 3.2, 3.3 р. ІІІ Процедури № 369;

- включення питання встановлення тарифу на засідання НКРЕ.

Підставою для відмови у встановленні або перегляді тарифів може бути встановлення факту нецільового використання коштів, передбачених структурою встановленого тарифу, або фінансової неспроможності та економічної недоцільності здійснення відповідного виду ліцензованої діяльності суб`єктом господарювання, який має намір його провадити; надання до НКРЕ недостовірної інформації або необґрунтованості складових витрат, визначених розділом ІІ цієї Процедури.

В даному випадку, не враховуючи попередні звернення позивача, ним подано до НКРЕКП заяви №Kh05.1-СЛ-6640-0517 від 18 травня 2017 року, №Kh01.1-СЛ-8216-0617 від 22 червня 2017 року, №Kh05.1-СЛ-10707-0817 від 16 серпня 2017 року, №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року з перегляду тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами для ПАТ «Харківгаз» в бік економічно обґрунтованого.

Факт отримання цих заяв, разом з пакетом документів, відповідачем не заперечується, натомість він стверджує, що листами від 5 липня 2017 року №8098/16/7-17, від 29 грудня 2017 року №13445/16/7-17, від 11 квітня 2018 року №3565/16/7-18, від 25 травня 2018 року №4851/16/7-18 позивачу надано відповідь на вказані звернення.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач формально виконав свій обов`язок з розгляду та надання відповіді на заяви позивача про встановлення (перегляд) тарифу.

Зокрема, згідно листів від 25 липня 2017 року №8098/16/7-17 та від 29 грудня 2017 року №13445/16/7-17 Регулятором повідомлено позивача про те, що питання про перегляд діючого тарифу буде розглянуто після надання достовірної інформації, що має бути оформлена належним чином, та після проведення процедури відкритого обговорення.

Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, вказані відповіді фактично є рішенням про призупинення розгляду питання та звернення до позивача в порядку пункту 3.1 розділу ІІІ Процедури № 369 щодо надання додаткових пояснень та обґрунтувань, проте, без визначення строку надання таких пояснень і обґрунтувань.

Крім того, у листах НКРЕКП від 11 квітня 2018 року №3565/16/7-18 та від 25 травня 2018 року №4851/16/7-18 міститься посилання на те, що питання про перегляд діючого тарифу призупинено у зв`язку з відсутністю кворуму в НКРЕКП та розгляд даного питання буде відновлено з моменту відновлення кворуму.

Також, у листі Регулятора від 18 травня 2018 року №4591/16/7-18 останній зазначає про призупинення розгляду питання про перегляд діючого тарифу у зв`язку з відсутністю кворуму та необхідністю погодження протоколу відкритого обговорення проекту плану розвитку на рівні не нижче заступника Голови Харківської обласної державної адміністрації.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не вживав передбачених законодавством заходів для розгляду заяв позивача, проте вони не були розглянуті по суті з прийняттям відповідного рішення про затвердження (перегляд) тарифу або відмову у встановленні (перегляді) тарифу, оскільки їх розгляд був призупинений у зв`язку з відсутністю кворуму НКРЕКП, чим було допущено протиправну бездіяльність щодо розгляду звернень позивача №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року по суті.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що згідно пунктів 3.2, 3.3 розділу ІІІ Процедури № 369 мають бути підготовлені відповідні висновки та включено питання встановлення тарифу на засідання НКРЕ для його вирішення по суті.

Зокрема, у випадку відсутності підстав для задоволення заяви позивача це має знайти своє відображення у відповідному рішенні НКРЕКП, яке позивач міг би оскаржити, тоді як за відсутності розгляду питання по суті позивач змушений обирати спосіб захисту порушеного права шляхом визнання бездіяльності протиправною, що не є ефективним способом захисту права з огляду на відсутність у суду компетенції затверджувати структуру тарифу або визначати його складові.

З метою відновлення порушених прав позивача суд першої інстанції визнав за необхідне зобов`язати Регулятора розглянути заяви Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року з перегляду тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами та прийняти рішення.

Однак, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно необхідності зобов`язання відповідача здійснити розгляд вищевказаних заяв та такими, що зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням всіх фактичних обставин справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, необхідність звернення до суду у позивача виникла у зв`язку із систематичним (з 2014 по 2017 роки) невиконанням НКРЕКП своїх обов`язків - формування тарифу з огляду на його економічну необґрунтованість.

Так, суд першої інстанції, приймаючи рішення в частині зобов`язання розглянути заяви ПАТ «Харківгаз» №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року з перегляду тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами та прийняти рішення не врахував, що нерозгляд НКРЕКП вказаних заяв є триваючим, а саме: заяви про встановлення економічно обґрунтованого тарифу не розглядалися протягом 2014 - 2017 років. При цьому, станом на день прийняття судом першої інстанції рішення у справі, залишилося невирішеним питання щодо понесених позивачем втрат на придбання газу для потреб виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат на період 2018 рік.

Наведене, на думку колегії суддів, свідчить про те, що зобов`язання розглянути заяви позивача, не захистить в повній мірі його порушене право, позаяк за період з 2014 по 2018 рік позивач вже поніс витрати на придбання газу, які не було включено до структури тарифу, а відтак розгляд заяв у визначений судом першої інстанції спосіб не свідчить, що останні будуть розглянуті відповідачем та враховані. При цьому, колегія суддів зауважує, що цінова структура тарифів має постійну динаміку в сторону їх збільшення, а відтак триваюча бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень допускає порушення прав позивача в частині формування, розрахунку та встановлення економічно обґрунтованих тарифів, що призводить до незабезпечення покриття його витрат, що, в свою чергу, призводить до збитковості та накопичення заборгованості перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Наприклад, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункту 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що НКРЕКП не виконує своїх законодавчо визначених повноважень в частині ефективного державного регулювання тарифів у сфері енергетики та комунальних послуг.

Станом на момент звернення позивача до суду, діяла постанова НКРЕКП від 15.12.2016 р. № 2309, якою для ПАТ «Харківгаз» встановлений тариф на розподіл природного газу в розмірі 721,10 грн. за 1000 м3 (без ПДВ).

Відповідно до структури тарифу на послуги розподілу природного газу ПАТ «Харківгаз» визначено, планова тарифна виручка (дохід) - 562 458 тис.грн.; планові виробничі витрати - 561 874 тис.грн., серед яких, зокрема, вартість газу на технологічні та власні потреби в розмірі 319 626.9 тис.грн.; обсяг розподілу природного газу (плановий) - 780,0 млн.куб.м. природного газу.

Натомість вказана постанова НКРЕКП не містить компенсацій витрат, що виникли внаслідок неврахування НКРЕКП в тарифах 2014-2016 років необхідних обсягів природного газу для потреб виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат для різниці в цінах на ВТВ і недоотримання тарифної виручки у зв`язку із зменшенням обсягів розподілу газу в розмірі 223 730,5 тис.грн. (без ПДВ), про які заявляв позивач у заяві про перегляд (встановлення) тарифу.

Позивач зазначає, що позбавлений можливості компенсувати необхідні виробничі витрати для ведення господарської діяльності, зокрема, здійснювати оплату природного газу на потреби виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат власнику - ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Аналіз структури тарифів на 2014-2017 роки свідчить про відсутність у їх складі виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат.

З матеріалів справи вбачається, що суми заборгованості за даними ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в розмірі 169 639 003,17 грн. з ПДВ (сума заборгованості за даними ПАТ «Харківгаз» - 165 559 259,72 грн. з ПДВ) складається із некомпенсованих в тарифах за період з 2014-2016 роки в розмірах: некомпенсовані тарифами обсяги ВТВ за 2014 рік - 32 755,64 тис.грн. (без ПДВ). Некомпенсовані тарифами обсяги ВТВ за 2015 рік - 197 630,06 тис.грн. (без ПДВ).

Таким чином, на початок 2018 року, дефіцит коштів в тарифах, встановлених для ПАТ «Харківгаз» для розрахунку за природний газ для потреб ВТВ, склав:

- некомпенсовані тарифами обсяги ВТВ за 2014 рік - 32 755,64 тис.грн. (без ПДВ).

- некомпенсовані тарифами обсяги ВТВ за 2015 рік - 197 630,06 тис.грн. (без ПДВ).

- некомпенсовані тарифами обсяги ВТВ за 2016 - 2017 роки - 124 048,5 тис.грн. (без ПДВ).

- некомпенсовані тарифами обсяги ВТВ на 2018 рік (потреба 2018 року) - 235 335 тис.грн. (без ПДВ). Всього 589 769,2 тис.грн. (без ПДВ).

Наказом Міненерговугілля України від 24.09.2014 р. № 664 для ПАТ «Харківгаз» встановлено граничні обсяги ВТВ та НВтр в розмірі 40,130 млн. кубм., із 68,823 млн.куб.м., розрахованих позивачем, що в свою чергу, на 28,693 млн.куб.м. менше, ніж розраховано ПАТ «Харківгаз».

НКРЕКП взято за основу для встановлення тарифу взято саме 40,130 млн.куб.м., при цьому, ПАТ «Харківгаз» фактично спожито 46,288 млн.куб.м.

Разом з тим, необхідність перегляду тарифів на економічно обґрунтовані обумовлена такими обставинами, як: АТО, зниженням норм споживання відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 р. № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», підвищенням ціни на природний газ.

Таким чином, витрати позивача зросли, а внаслідок тарифної політики НКРЕКП за підсумками 2014 року ним недоотримана сума, що підлягала компенсації внаслідок затвердження меншого об`єму ВТВ та НВтр від розрахованого та збільшення ціни на природний газ, склала 34 812,60 тис.грн.

Загальне відхилення фактичних витрат до середньозваженого тарифу скоригованого на фактичні обсяги по 2014 рік склали 59 642,34 тис.грн. (без ПДВ).

Наказом Міненерговугілля України від 02.03.2015 р. № 122 для ПАТ «Харківгаз» встановлено граничні обсяги ВТВ та НВтр розмірі 36,659 млн. куб.м, із 68,294 млн.куб.м, розрахованих позивачем, що на 31,635 млн.куб.м. менше, ніж розраховано позивачем. НКРЕП за основу для затвердження тарифу взято саме 36,659 млн.куб. Фактично спожито ПАТ «Харківгаз» 65,886 млн.куб.м.

Натомість витрати позивача значно зросли, а внаслідок тарифної політики НКРЕКП за підсумками 2015 року ПАТ «Харківгаз» недоотримана сума, що підлягала компенсації внаслідок затвердження меншого об`єму ВТВ та НВтр від розрахованого та збільшення ціни на природний газ, склала 181 822,40 грн. (без ПДВ).

Розміри тарифу на послугу з розподілу природного газу у 2016 році для ПАТ «Харківгаз» затверджувались постановами НКРЕКП від 29.12.2015 р. № 3190, від 24.03.2016 р. № 450, від 27.09.2016 р. № 1637.

Розміри тарифу на послугу з розподілу природного газу у 2017 році для ПАТ «Харківгаз» затверджувались постановою НКРЕКП від 15.12.2016 р. № 2309, які діють по цей час.

З наведеного вбачається, що протягом 2014-2017 років ВТВ та НВтр для ПАТ «Харківгаз» затверджувались НКРЕКП на рівні максимально затверджених наказами Міненерговугілля на відповідні роки. Натомість вказані граничні розміри витрат жодним чином не покривали фактичні обсяги придбаного позивачем природного газу та понесені ним витрати.

Надаючи оцінку необґрунтованості затвердженим граничним розмірам витрат, колегія суддів бере до уваги постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 25.09.2015 р. у справі № 826/15132/15 (набрала законної сили), якою було скасовано додаток до наказу № 122 за позовами 30 газорозподільних підприємств, в тому числі ПАТ «Харківгаз». Вказаною постановою судом визнано неправомірними дії Міненерговугілля щодо встановлення розмірів ВТВ та НВтр в розмірі меншими, ніж розраховані газорозподільними підприємствами відповідно до Методик. Судом зазначено про перевищення Міністерством повноважень під час заниження розмірів річних обсягів ВТВ та НВтр.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96).

Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98). У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03; пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02).

З урахуванням вищевикладеного, слід дійти висновку, що Міненерговугілля, затвердивши розміри ВТВ та НВтр для позивача на 2015-2017 роки, не дотримано принципу належного урядування та пропорційності, відповідно до яких держава може встановлювати певні обмеження, проте останні не повинні призводити до збитковості підприємств в постійних змінах умов постачання природного газу, а навпаки стимулювати ефективність їх роботи та здійснювати економічну підтримку, позаяк граничні розміри понесених витрат позивача не відповідають фактичним.

Беручи до уваги вищенаведене, а також зважаючи на те, що чинними нормативно-правовими актами чітко не передбачено прямого обов`язку Міненерговугілля затверджувати величини ВТВ та НВтр, а тому затверджені величини останніх не можуть бути обов`язковими для врахування НКРЕКП при встановленні тарифу, оскільки НКРЕКП, в даному випадку, повинно керуватися економічними розрахунками обсягів витрат на природний газ для потреб ВТВ та НВтр відповідно до чинних Методик та розрахунків наданих ПАТ «Харківгаз».

За таких обставин, посилання НКРЕКП на обов`язковість врахування лише затверджених Міненерговугілля нормативів не може бути визнане судом обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, до заяв про перегляд тарифів позивачем було додано розрахунки тарифу на транспортування природного газу газорозподільними трубопроводами, розшифрування обсягів величини нормованих витрат та втрат природного газу відповідно до Методик, Динаміку розвитку основних техніко-виробничих показників ПАТ «Харківгаз» на 2014-2017 роки тощо. Окрім того, єдиною підставою для неприйняття рішення за останніми відповідями НКРЕКП про перегляд тарифу стало відсутність кворуму членів НКРЕКП.

Наведеним спростовуються твердження апелянта стосовно того, що позивачем не було надано розрахунків витрат.

Порядком проведення відкритого обговорення проектів рішень НКРЕКП, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.06.2017 р. № 866 передбачено порядок проведення обговорення проектів рішень з питань встановлення тарифів до його прийняття на засіданнях НКРЕКП.

На виконання вимог п. 2.1 Порядку № 866 ПАТ «Харківгаз» було надано копію протоколу від 27.04.2018 р., яким оформлено результати відкритого обговорення на місцях проекту «Плану розвитку газорозподільної системи на 2018-2027 роки газорозподільного підприємства ПАТ «Харківгаз» та «Проекту структури тарифу на послуги з розподілу природного газу ПАТ «Харківгаз» на 2018 рік» з його обґрунтуванням. Вказаний протокол підписаний заступником голови Харківської обласної Державної адміністрації - Є .Д. Шахненко, Заступником начальника управління паливно-енергетичного комплексу Харківської облдержадміністрації - Д.В. Тараненко та іншими.

Також, ПАТ «Харківгаз» надано НКРЕКП протокол від 03.08.2017р. відкритого обговорення проекту Плану розвитку газорозподільчої системи на 2017 -2026 газорозподільного підприємства ПАТ «Харківгаз», проекту Плану розвитку газорозподільної системи на 2018-2027 роки газорозподільного підприємства ПАТ «Харківгаз» та проекту змін до тарифу на розподіл природного газу з 01.10.2017 р. для ПАТ «Харківгаз» з його обґрунтуванням. Вказаний протокол підписаний, зокрема, заступником начальника Управління паливно-енергетичного комплексу Харківської облдержадміністрації - Д.В.Тараненко.

Посилання НКРЕКП на те, що позивачем не надано протоколу відкритого обговорення завіреного не нижче заступника Голови Харківської обласної державної адміністрації, колегія суддів вважає формальним та необґрунтованим, оскільки нормативно така вимога не підтверджується.

З протоколу наради Міненерговугілля щодо найскорішого вирішення питання оплати коштів за експлуатацію складових газорозподільних систем, що належать державі на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2017р. № 95 «Про забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових» від 20.03.2018 р. вбачається, що залишкова балансова вартість майна, переданого в експлуатацію ПАТ «Харківгаз», згідно із діючим додатком 1 до договору від 24.05.2017 р. № 240517/16-Хк-ГРМ станом на 31.12.2011 становить 53 438 633,77 грн., з них залишкова вартість виключно газорозподільних систем становить 53 066 490,90 грн., що спростовує доводи апелянта стовно відсутності залишкової балансової вартості.

Окрім того, апелянтом не обґрунтовано, яким чином вищевказана залишкова балансова вартість впливає на формування структури тарифу.

Згідно пункту 2.5 Процедури №369 суб`єкт господарювання обґрунтовує кожну складову витрат з відповідного виду ліцензованої НКРЕ діяльності, пов`язаних з операційною діяльністю, фінансових витрат (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) та прибутку документами, визначеними пунктом 2.1 цього розділу.

Згідно пункту 5 розділу І Методики №236 економічно обґрунтовані витрати на планований період - витрати суб`єкта господарювання з розподілу природного газу, планування яких здійснюється з дотриманням вимог стандартів, нормативів, норм, технологічних регламентів, обмежених Податковим кодексом України, які складаються з витрат, пов`язаних з операційною діяльністю, та фінансових витрат (крім витрат на створення кваліфікаційних активів); структура тарифу на послуги розподілу природного газу (планованої тарифної виручки) - перелік елементів витрат, що групуються за елементами витрат собівартості відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за № 27/4248, та витрат із прибутку; тариф на послуги розподілу природного газу - виражена у грошовій формі вартість забезпечення у планованому періоді замовнику обсягу приєднаної потужності, вираженої в одиницях енергії та/або м-3 до одиниці часу.

Згідно пунктів 4, 5, 7 розділу ІІ Методики № 236 планована тарифна виручка для фінансування обґрунтованих витрат визначається ліцензіатом з урахуванням даних форми звітності № 4-НКРЕКП-розподіл природного газу (квартальна) "Звітні та розрахункові дані про ліцензовану діяльність суб`єктів господарювання з розподілу природного газу", затвердженої постановою НКРЕКП від 04 жовтня 2012 року № 1258, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 31 жовтня 2012 року за № 1818/22130, за попередні три роки.

Витрати, які не використовуються для визначення об`єкта оподаткування відповідно до вимог Податкового кодексу України або перевищують межі відповідних витрат, не враховуються при визначенні планованої тарифної виручки, необхідної для забезпечення фінансування планованих витрат операційної діяльності, планованих фінансових витрат та планованого прибутку суб`єкта господарювання з розподілу природного газу.

Перехідний період, протягом якого здійснюватиметься розрахунок тарифів на послуги розподілу природного газу окремо для побутових та непобутових споживачів, триває три роки, починаючи з дати набуття чинності тарифів на послуги розподілу природного газу.

Згідно пункту 4 розділу ІІІ Методики № 236 до складу планованих прямих матеріальних витрат включаються витрати, пов`язані, в тому числі, з використанням природного газу на виробничо-технологічні витрати, нормативні та питомі втрати. Величина таких витрат визначається з урахуванням діючих цін на природний газ для промислових споживачів та інших суб`єктів господарювання та обсягів ВТВ. Обсяг ВТВ визначається з урахуванням динаміки використання природного газу на зазначені цілі за попередні періоди та максимально допустимих їх розмірів, розрахованих відповідно до методик, затверджених центральним органом виконавчої влади з питань формування та забезпечення реалізації державної політики в нафтогазовому комплексі.

Таким чином, включення до структури тарифу витрат ВТВ та НВтр не є чітко визначеними, а є очікуваними, тобто приблизними, оскільки їх розрахунок подається фактично на рік вперед. З урахуванням нестабільної ситуації на ринку природного газу та постійних цінових коливань суб`єкт господарювання не завжди може чітко передбачити, в якому розмірі можуть бути понесені його витрати. Тобто, знову ж таки, йдеться про очікувані витрати. При цьому, як зазначив представник позивача в судовому засіданні, рівень фактично понесених витрат та очікуваних значно відрізняються, їх остаточний розмір можливо визначити лише в кінці поточного року. І як правило розмір фактично понесених витрат значно перевищує розмір очікуваних (затверджених) витрат.

Так, згідно переліку додатків до заяв позивачем у структурі тарифу зазначено компенсацію різниці в цінах на ВТВ за 2014-2017 роки та недоотримання тарифної виручки у зв`язку з падінням обсягів розподілу природного газу та компенсацію різниці у цінах на ВТВ та обсягах, врахованих у тарифах за 2014-2017 роках. За 2018 рік позивач просить включити відшкодування понесених ним витрат за попередні періоди.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджуючи тариф на розподіл, затверджує і структуру цього тарифу (додаток 23 до Процедури №369), яка містить перелік елементів витрат суб`єкта господарювання при здійсненні відповідного виду діяльності, що групуються за елементами витрат собівартості відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року N 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за №27/4248, та витрат із прибутку. Структура тарифу, форма якої міститься в додатку 23 до Процедури 369, містить окрему строку 2.1.1.1 «вартість газу на технологічні та власні потреби», тобто обсяги ВТВ включаються до структури тарифу на розподіл.

Відповідно до пп. 4.1.2 п. 4 додатку 2 до Процедури 369 обсяги природного газу для ВТВ та НВтр розраховуються суб`єктом господарювання відповідно до чинного законодавства, а саме: наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 23 листопада 2011 року №737 «Про визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах», Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за №570/7891, Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за №571/7892.

Відповідно до постанови НКРЕКП від 15 грудня 2016 року №2309 основними аналітичними показниками при визначенні тарифів на послуги з транспортування і постачання природного газу є витрати підприємства і обсяги протранспортованого та поставленого споживачам природного газу.

Витрати підприємства на транспортування та постачання природного газу визначаються згідно з національним Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» та Методичним положенням по плануванню, обліку і калькулюванню собівартості продукції (робіт, послуг) за економічними елементами витрат на підприємствах з газопостачання та газифікації та їх структурних підрозділах.

Згідно наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 23 листопада 2011 року №737 «Про визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах» установлено такий порядок визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах, згідно якого Річні обсяги нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах розраховуються відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 березня 2003 року №264 та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі неприведення об`єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21 жовтня 2003 року №595.

Згідно пункту 1.2-1.5 наказу №737 газорозподільні підприємства самостійно згідно з методиками, зазначеними в підпункті 1.1 пункту 1 цього наказу, розраховують річні обсяги нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу на календарний рік та не пізніше ніж за 2 місяці до початку року подають їх на затвердження до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

На підставі даних, отриманих від газорозподільних підприємств щодо розрахованих річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України впродовж місяця затверджує щодо кожного газорозподільного підприємства розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на наступний календарний рік.

Затверджені розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу є максимально допустимими для певного року.

У разі непогодження розрахованих газорозподільним підприємством річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу Міністерство енергетики та вугільної промисловості України надає йому вмотивовану відмову.

Згідно чинної станом на час звернення до суду постанови НКРЕКП від 15 грудня 2016 року №2309 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 24 березня 2016 року №450» в абзаці другому пункту 1 цифри « 728,40» замінено цифрами « 721,10» а також затверджено Структуру тарифу на послуги розподілу природного газу ПАТ «Харківгаз», і вказані цифра та структура включають визначені позивачу розміри нормативних витрат і ВТВ у визначеному наказом від 25 грудня 2015 року №847 розмірі - 53 285 тис.куб.м.

Підпункт 3.8.2 літера «б» Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 13 січня 2010 року №12, які діяли до 26 березня 2017 року, зобов`язує позивача використовувати кошти, отримані за рахунок надання послуг з транспортування газу розподільними трубопроводами, за цільовим призначенням.

Так, підпунктом 16 пункту 2.2 розділу 2 «Вимоги до провадження господарської діяльності з розподілу природного газу» Ліцензійних умов з розподілу природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16 лютого 2017 року №201 (чинні з 26 березня 2017 року) також містить вимогу до позивача при провадженні ліцензованої діяльності дотримуватися такої вимоги як використовувати кошти, отримані за рахунок надання послуг розподілу природного газу, передбачені структурою тарифу (річної планованої тарифної виручки) у визначеному розмірі та за цільовим призначенням.

Пункт 6 розділу V Методики №236 передбачає, що суб`єкт господарювання з розподілу природного газу може використовувати кошти, передбачені структурою тарифу на фінансування витрат, пов`язаних із закупівлею обсягів природного газу на ВТВ, для фінансування послуг балансування, що надаються Оператором газотранспортної системи відповідно до розділу IX Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2497, в обсягах, що не перевищують обсяг природного газу на ВТВ, врахований при розрахунку тарифу.

Тобто, позивач не має змоги розраховуватись за природний газ для потреб ВТВ з інших джерел, ніж відповідна складова на ВТВ в затвердженому тарифі, оскільки всі кошти, які надходять до позивача в оплату за розподіл природного газу мають відповідне цільове призначення, якого позивач повинен дотримуватись.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що допущена НКРЕКП бездіяльність щодо затвердження (перегляд) тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами у бік економічно обґрунтованого, не забезпечує позивачу відшкодування його обґрунтованих витрат в частині компенсації витрат природного газу для потреб ВТВ минулих періодів 2014-2018 років.

Вказане призводить до зростання заборгованості позивача перед власником природного газу за договором купівлі-продажу природного газу для потреб ВТВ з незалежних від дій та волі позивача причин.

Згідно глави 6 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року №2494 (в редакції станом на час розгляду справи), з урахуванням специфіки переміщення природного газу газорозподільною системою, що пов`язана з умовною нормативною герметичністю газопроводів, з`єднувальних деталей, арматури, компенсаторів, газового обладнання, інших приладів та обладнання (тобто стан, за якого можливий витік газу, що не може бути зафіксований органолептичним методом) та витоками газу під час технічного огляду чи обслуговування, поточного ремонту, заміни арматури, приладів, обладнання, устаткування, Оператор ГРМ укладає договір (договори) на закупівлю природного газу для покриття об`ємів (обсягів) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ для забезпечення фізичного балансування ГРМ та власної господарської діяльності.

Очікувані річні об`єми (обсяги) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ на 2017 рік визначаються НКРЕКП на рівні передбачених об`ємів (обсягів) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ у тарифі на послуги з розподілу природного газу на 2016 рік відповідного Оператора ГРМ.

Очікувані річні об`єми (обсяги) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ на наступні роки (після 2017 року) визначаються НКРЕКП на рівні передбачених об`ємів (обсягів) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ у тарифі на послуги з розподілу природного газу поточного року, зменшених на показник ефективності, який встановлюється НКРЕКП щороку до 31 грудня і не може перевищувати 5 %.

Місячні очікувані об`єми (обсяги) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ визначаються Оператором ГРМ, виходячи з потреб власної господарської діяльності, зокрема для забезпечення місячного фізичного балансування ГРМ.

Оператор ГРМ у порядку, встановленому Регулятором, зобов`язаний надавати Регулятору звітні дані про фактичні втрати природного газу за підсумками відповідного періоду.

Об`єм (обсяг) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу за підсумками місяця та календарного року визначається Оператором ГРМ відповідно до глави 1розділу ХІI цього Кодексу та розраховується як різниця між об`ємом (обсягом) надходження природного газу, до ГРМ у відповідний період і об`ємом (обсягом) природного газу який розподілений між підключеними до/через ГРМ споживачами та переданий в суміжні ГРМ протягом зазначеного періоду.

Оператор ГРМ для забезпечення власної господарської діяльності (в тому числі для фізичного балансування ГРМ, власних виробничо-технічних потреб та для покриття фактичних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ) закуповує природний газ у власника природного газу (в тому числі ГДП, ВБГ, оптового продавця, постачальника) на загальних підставах та ринкових умовах.

Так, між ПАТ «Харківгаз» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 13-228-ВТВ від 04.01.2013 р, за яким позивач придбав природний газ для потреб ВТВ протягом 2013-2015 років. У серпні 2016 року ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з ПАТ «Харківгаз» основного боргу, пені 3% річних та інфляційних втрат на загальну суму 214 477 596,33 грн. Підставою для звернення до суду стало неналежне виконання ПАТ «Харківгаз» зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу № 13-228-ВТВ від 04.01.2013 р. в частині своєчасної та повної оплати за газ.

З наведеного вбачається, що ПАТ «Харківгаз» поніс за спірний період реальні збитки, які повинні бути відшкодовані шляхом включення до складу економічно обґрунтованого тарифу обсяги природного газу для потреб ВТВ, розраховані відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування розподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за №570/7891, Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за №570/7892, а саме: компенсацію вартості ВТВ за 2014-2015 року в розмірі 230 385,7 тис. грн. без ПДВ, компенсацію вартості ВТВ за 2016-2017 роки в розмірі 124 048,5 тис. грн. без ПДВ, вартість газу для потреб виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат на період 2018 року в розмірі 235 335 тис. грн. без ПДВ.

Щодо твердження представника НКРЕКП, що вимога позивача про зобов`язання встановити для ПАТ «Харківгаз» економічно обґрунтований тариф на послуги з розподілу природного газу, зокрема, включення до структури такого тарифу «Компенсації недоотриманої тарифної виручки в попередніх періодах» у загальному розмірі 589 769,2 тис.грн. без ПДВ, є втручанням в дискреційні повноваження НКРЕКП, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1, 2, 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (справа щодо оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні Справа "Кумпене і Мазере проти Румунії" (Заява N 33348/96) 17 грудня 2004 року зазначив, що «Критерій "необхідності у демократичному суспільстві" вимагає від Суду визначити, чи відповідало оскаржуване втручання "нагальній суспільній потребі". Договірні держави, оцінюючи, чи існує така потреба, користуються певною свободою розсуду, але при цьому пам`ятаючи про європейський нагляд, що охоплює як законодавство, так і рішення з його застосування, навіть ті, які ухвалили незалежні суди. Тобто Суд уповноважений винести остаточну ухвалу стосовно того, чи є відповідне "обмеження" сумісним зі свободою вираження поглядів, яку гарантує стаття 10 (див., серед багатьох інших рішень Суду, згадане вище рішення у справі "Перна проти Італії", п. 39, та рішення у справі "Об`єднання "Екін" проти Франції", N 39288/98, п. 56, ECHR 2001-VIII).

Здійснюючи наглядову юрисдикцію, Суд не ставить своїм завданням підміняти компетентні національні органи, але має перевірити, чи відповідають статті 10 рішення, які ці органи винесли, користуючись своїм дискреційним правом (див. "Фрессоз і Руар проти Франції" [GC], N 29183/95, п. 45, ECHR 1999-1). Це не означає, що нагляд обмежується з`ясуванням того, чи здійснила держава-відповідач своє дискреційне право розумно, обмірковано й добросовісно; для цього Суд має розглянути оскаржуване втручання у світлі всієї справи, включаючи зміст висловлювань, у зв`язку з якими було засуджено заявників, і контекст, у якому вони пролунали (див. "Компанія "Ньюс Ферлаґз і КоКҐ" проти Австрії", N 31457/96, п. 52, ECHR 2000-I).

Зокрема, Суд має визначити, чи були підстави, наведені національними органами на виправдання цього втручання, "доречними і достатніми" і чи був відповідний захід "пропорційним поставленим легітимним цілям" (див. "Шові та інші проти Франції", N 64915/01, п. 70, ECHR2004-VI). При цьому Суд має переконатися, що національні органи влади, спираючись на прийнятну оцінку відповідних фактів, застосували критерії, які відповідають принципам, проголошеним статтею 10 (див., серед багатьох інших рішень Суду, рішення у справі "Зана проти Туреччини" від 25 листопада 1997 року, Reports of Judgments and Decisions 1997-VII, с 2547-48, п. 51)».

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Зокрема, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).

У Рішенні по справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Так, виконання дискреційних повноважень надає суб`єкту владних повноважень можливість здійснювати вибір варіанта рішення відповідно до власних міркувань, не обмежуючись чітко визначеним варіантом вирішення, але в межах і в спосіб, що визначені законом, з урахуванням наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (ч. 4 цієї статті).

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Зі змісту положень, закріплених у п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, вбачається, що у випадку порушення прав позивача, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі N 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі "Олссон проти Швеції" (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року.

При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.

Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії), суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо нормативно-правовий акт визнано протиправним з огляду на недостатню правову урегульованість відповідних публічно-правових відносин чи порушення порядку його прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався своїм право звернення до відповідача із заявами про встановлення економічно обґрунтованого тарифу на транспортування природного газу, натомість відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо перегляду та встановлення такого тарифу, що встановлено судом та не заперечується відповідачем. Позивачем було надано пакет усіх необхідних документів для перегляду тарифу, зокрема, протокол відкритого обговорення, проте відповідач свого обов`язку щодо перегляду тарифу не виконав.

У своїх листа від 11.04.2018 р. та від 18.05.2018 р. відповідач зазначив, що питання ціноутворення на послуги розподілу природного газу загалом та спроби НКРЕКП прийняти будь-які рішення пов`язані із внесенням змін до Методики № 236 або з проведенням розрахунків тарифів на послуги розподілу природного газу на основі потужності викликають негативну реакцію суспільства та політичний тиск на НКРЕКП, що унеможливлює встановлення економічно обґрунтованих тарифів на послуги розподілу природного газу.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що посилання відповідача на неможливість зібрання кворуму Регулятора з перегляду структури тарифів на 2014-2017 роки без зазначення підстав та причин, є штучно створеними та свідчать про дискримінаційні дії НКРЕКП.

Представник НКРЕКП зазначає про неможливість втручання судом у повноваження суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним своєї компетенції, оскільки рішення приймається колегіально (шляхом особистого голосування членів такого органу), тобто голосування здійснюється за внутрішнім переконанням кожного члена. Апелянт посилається на рішення Верховного Суду від 14.05.2018 р. у справі № 800/274/17.

Однак, колегія суддів зауважує, що рішення в справі № 800/274/17 приймалось відносно фізичної особи із наданням власної оцінки кожним членом комісії її діям. Разом з тим, в даній справі рішення приймається на підставі вже затверджених витрат, розмір яких повинен узгоджуватися, зокрема, із відповідним відділом НКРЕКП. Таким чином, в даному випадку затвердження економічно обґрунтованого тарифу не потребує суб`єктивної оцінки членами Регулятора, а є лише технічною дією.

Таким чином, оскільки НКРЕКП штучно створений дефіцит коштів в елементі структури тарифу на розподіл природного газу щодо обсягів ВТВ, який має наслідком незабезпечення покриття тарифом економічно обґрунтованих витрат позивача, що призводить до його збиткової діяльності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі.

Окрім того, вимога про зобов`язання НКРЕКП встановити економічно обґрунтований тариф відповідає принципам недискримінаційності та економічної обґрунтованості під час затвердження тарифів, що передбачені Директивою Європейського парламенту та Ради 2009/73/ЄС від 13 липня 2009 року «Про спільні правила внутрішнього ринку природного газу та скасування Директиви 2003/55/ЄС».

Колегія суддів не приймає до уваги посилання представника НКРЕКП на судову практику у справах № 812/984/18, № 685/232/17, № 812/984/18, оскільки судові рішення в інших справах не є для суду обов`язковими.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання представника НКРЕКП на те, що ВТВ та НВтр не відповідають п. 3 наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 26.10.2004 р. № 668 «Про затвердження Положення про порядок визначення граничних обсягів виробничо-технологічних витрат і нормативних втрат природного газу, що виникають у газорозподільних мережах» в частині визначення виробничо-технологічних витрат газу, оскільки витрати, які заявлені позивачем були затверджені відповідними наказами Міненерговугілля, проте, як встановлено судом, у розмірі меншому ніж були ним заявлені та фактично понесені.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

За змістом ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги НКРЕКП без задоволення. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Харківгаз» задовольнити. Рішення суду Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 лютого 2019 року слід скасувати в частині позовних вимог про зобов`язання Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг розглянути заяви Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року з перегляду тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» та прийняти рішення протягом 30 календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили та прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг встановити для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» економічно обґрунтований тариф на транспортування природного газу розподільними трубопроводами, включивши до складу такого тарифу обсяги природного газу для потреб ВТВ, розраховані відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 року № 264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за №570/7891, Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за №570/7892, а саме: компенсацію вартості ВТВ за 2014-2015 року в розмірі 230 385,7 тис. грн. без ПДВ, компенсацію вартості ВТВ за 2016-2017 роки в розмірі 124 048,5 тис. грн. без ПДВ, вартість газу для потреб виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат на період 2018 року в розмірі 235 335 тис. грн. без ПДВ. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Харківгаз» задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 лютого 2019 року скасувати в частині позовних вимог про зобов`язання Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг розглянути заяви Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» №Kh05.2-СЛ-5010-0318 від 14 березня 2018 року, №Kh05.1-СЛ-9838-0518 від 10 травня 2018 року з перегляду тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» та прийняти рішення протягом 30 календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили та

прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг встановити для Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» економічно обґрунтований тариф на транспортування природного газу розподільними трубопроводами, включивши до складу такого тарифу обсяги природного газу для потреб ВТВ, розраховані відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 року № 264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за №570/7891, Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 липня 2003 року за №570/7892, а саме:

- компенсацію вартості ВТВ за 2014-2015 року в розмірі 230 385,7 тис. грн. без ПДВ,

- компенсацію вартості ВТВ за 2016-2017 роки в розмірі 124 048,5 тис. грн. без ПДВ,

- вартість газу для потреб виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат на період 2018 року в розмірі 235 335 тис. грн. без ПДВ.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О.Костюк

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови виготовлено 20.05.2019 р.