Справа № 420/5627/18
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5627/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправними дії щодо припинення нарахування та виплати пенсії за інвалідністю та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

30.10.2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправними дії щодо припинення нарахування та виплати пенсії за інвалідністю та зобов`язання вчинити певні дії.

Підстава звернення до суду - позивач вважає, що оскаржуваною бездіяльністю суб`єкт владних повноважень порушив її право на отримання належної їй пенсії.

Ухвалою від 05.11.2018 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом другої групи (загальне захворювання) з 18.05.1998 року довічно, зареєстрована у АДРЕСА_1 . На даний час м. Ясинувата перебуває на тимчасово окупованій території, на якій не діють органи державної влади України та фактичною адресою проживання позивача є АДРЕСА_2 . З 19 серпня 2017 року позивача було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. З 19 серпня 2017 року позивач перебуває на обліку в Білгород-Дністровському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Одеської області та отримує пенсію по інвалідності, шляхом її перерахування на картковий банківський рахунок Ощад Банку, однак з 01.05.2018 року відповідач припинив виплати пенсії. Позивач у позовній заяві зазначає, що вважає такі дії Білгород-Дністровського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Одеської області протиправними і такими, що порушують конституційні права позивача. В травні 2018 року позивачу зупинили виплату пенсії. На початку червня позивач звернулася до Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щоб дізнатися про причину зупинення виплати. В усній розмові зі спеціалістом було зазначено, що позивач нібито виїхала на тимчасово окуповану територію, та для подальшого нарахування пенсії позивачу потрібно написати заяву на поновлення виплат. Позивач вказує, що ніяких доказів її виїзду їй не надали. Після подачі заяви, протягом трьох місяців, позивач зверталась до відповідача по номеру телефона, щоб дізнатися про результати розгляду її заяви, але кожний раз їй повідали, що комісія ще не розглянула заяву. 22.10.2018 року позивач особисто звернулася до Білгород-Дністровського управління Пенсійного фонду України Одеської області, де на прийомі у спеціаліста їй було повідомлено, що виплату пенсії було припинено на підставі протоколу комісії №19 від 17.07.2018 року, оскільки 16.07.2018 року управлінням соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради була проведена перевірка фактичного місця проживання позивача. За результатами перевірки управлінням соціальної політики складено акт № 1049 від 16.07.2018 року про відсутність внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 за місцем фактичного проживання. Таким чином, протоколом міської комісії №19 від 17.07.2018 року з питань призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на підставі акту №1049 від 16.07.2018 року було прийнято рішення про припинення соціальних виплат ОСОБА_1 . Твердження про відсутність позивача за фактичним місцем проживання, а саме за адресою АДРЕСА_2 , є неправдивою та надуманою, також у зазначеному акті допущено помилку, щодо прізвища позивача. 18.06.2018 року було проведено обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, про що був складений акт в якому зазначено, то місцем фактичного проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 , що підтверджує проживання позивача за вказаною адресою.

Ухвалою суду від 06.12.2018 року вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

22.11.2018 року (вх. № 35836/18) та 26.12.2018 року (вх. №20399/18) від відповідача до суду надійшли одинакові за змістом відзиви на позовну заяву, в яких відповідач зазначає, що позивач знаходиться на обліку в управлінні та отримує пенсію по інвалідності з 18.10.2017, призначену відповідно до 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як внутрішньо переміщена особа. 30 серпня 2017 року. Згідно витягу з протоколу №19 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради від 17.07.2018 р. на підставі акту №1049 від 16.07.2018 року (а.с.13-14) про не проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 ., вирішено припинити соціальну виплату ОСОБА_1 (а.с. 76-79).

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

21 січня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено страву до судового розгляду по суті.

У судове засідання призначене на 21.02.2019 року учасники справи не прибули, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином та своєчасно, що підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

28.12.2018 року (вх.№40792/18) від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Згідно із ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, у зв`язку із неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, а також за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є громадянкою України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . (а.с.10-11, 64-66).

З 18.10.2017 р. позивач перебуває на обліку в Білгород-Дністровському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Одеської області як отримувач пенсії по інвалідності (а.с.59).

Відповідно до інформації, зазначеної у довідці № від 19.08.2017 р. «Про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», позивач є внутрішньо переміщеною особою, фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 . (а.с. 16, 67).

Згідно витягу з протоколу №19 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради від 17.07.2018 р. на підставі акту №1049 від 16.07.2018 року (а.с.13-14) про не проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 ., вирішено припинити соціальну виплату ОСОБА_1 (а.с. 76-79).

22 жовтня 2018 року позивачем подано до Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області заяву (а.с.80) про відновлення виплати пенсії.

Згідно витягу з протоколу №28 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради від 09.11.2018 р. на підставі акту №1204 від 28.08.2018 року (а.с.19-20) про проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 ., вирішено призначити ОСОБА_1 соціальну виплату з 01.10.2018 року (а.с. 85-87).

Відповідно до протоколу за період 01.05.2018-30.11.2018 (а.с.88) позивачу було поновлено виплату пенсії та зазначено, що після візування виплата буде проведена по основних відомостях у наступному місяці в 11 місяці 2018 року.

Як вбачається з роздруківки ІКІС ПФУ: підсистема призначення та виплати пенсії (а.с.88-91), копія якої була засвідчена відповідачем 15.11.2018 року, ОСОБА_1 призначено до виплати, однак не виплачено за період 05.2018 року - 11.2018 року пенсію у розмірі 14186,83 грн.

Таким чином судом з матеріалів справи встановлено, що позивачу було зупинено виплату пенсію 01.05.2018 року та поновлено її виплату з 11.2018 року.

При цьому відповідачем жодних доказів, що заборгованість по пенсії позивача за період 01.05.2018 року - 31.11.2018 року станом на момент винесення даного рішення виплачена, до суду не надано.

Згідно ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Статтею 1 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Кожна дитина, у тому числі яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч. 2 ст. 4 Закону № 1706-VII).

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (ч. 1 ст. 5 Закону № 1706-VII).

Водночас, ст. 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм вбачається, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами, що й інші громадяни, які постійно проживають на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Статтею 12 Закону №1706-VII визначені підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення (абз. 7 ч. 1 ст.12 Закону №1706-VII).

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (абз. ч. 1 ст. 12 Закону №1706-VII).

Згідно з п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 р. (далі - Порядок № 365), соціальні виплати припиняються у разі:

1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;

2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї;

3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;

4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених ст.12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб";

5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Так вищевказаною статтею визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Отже, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що орган Пенсійного фонду України має право припинити виплату пенсії особі виключно з підстав передбачених законом.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 р. у справі № 243/6956/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (ч.5 ст. 242 КАС України).

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 р. у справі №428/6624/17 (адміністративне провадження № К/9901/3256/17).

Суд встановив, що позивачу припинено виплату пенсії з 01.05.2018 року по 31.10.2018 року. При цьому рішення пенсійного органу про таке припинення відсутнє, відповідач у відзиві на позов посилається на пп.2 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що припинення виплати пенсії позивачу здійснено не у спосіб, передбачений Законом №1058-IV, та з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року (справа №235/4162/17), 20 березня 2018 року (справа № 234/2389/17), а також у рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі №805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Так, постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 03 травня 2018 року у зразковій справі Пз/9901/20/18 №805/402/18, яка залишена в силі постановою Великої палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року, яким позов задоволено у повному обсязі, визнано протиправним та скасовано розпорядження Бахмутського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 24 березня 2017 року «Про припинення ОСОБА_6 виплати пенсії до з`ясування» та зобов`язано Бахмутське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити виплату ОСОБА_6, ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) призначеної їй пенсії за віком з 01 квітня 2017 року..

При вирішенні спору Верховний Суд зробив висновок про те, що за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення. Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що у цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав. Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі. Отже, встановлення Судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено. З огляду на викладене Суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з 01 квітня 2017 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Відповідачем було безпідставно зупинено виплату пенсії за вказаний період. Суд вважає позицію відповідача неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст. 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймалось.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд звертає увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Підсумовуючи вищевикладене, те, що позивачу поновлено нарахування та виплату пенсії, суд вважає за доцільне з урахуванням ч.2 ст.9 КАС України частково задовольнити позовні вимоги позивача та з метою ефективного захисту прав та законних інтересів позивача вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправними дії Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 за період 01.05.2018 року - 31.10.2018 року; зобов`язання Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за період 01.05.2018 року - 31.10.2018 року.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправними дії щодо припинення нарахування та виплати пенсії за інвалідністю та зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 за період 01.05.2018 року - 31.10.2018 року.

Зобов`язати Білгород-Дністровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за період 01.05.2018 року - 31.10.2018 року.

У задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2; р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 );

Відповідач - Білгород-Дністровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області (місцезнаходження: 67700, вул..Єврейська, буд.28, м.Білгород-Дністровський, Одеська обл.; ).

Суддя С.М. Корой

.