Справа № 826/3215/16
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3215/16 Головуючий у І інстанції - Бояринцева М.А.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києва про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києва, та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення, прийняте Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 22 грудня 2015 року № ;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23 грудня 2015 року № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки акта перевірки від 03 грудня 2015 року № 5438/26-56-17-01-04/ не відповідають фактичним обставинам справи, акт перевірки містить арифметичні помилки та помилки в частині контрагентів - постачальників та контрагентів - покупців.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі Позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Позивач зазначає, що він як замовник сплатив вартість обладнання, яке перейшло в його користування та включив у витрати всю вартість видатків, понесених ним при монтажі торговельного, холодильного та кондиціонерного обладнання у сумі 256 141 гривень 00 копійок, що відповідає умовам ведення спрощеної системи бухгалтерського обліку, передбаченої положеннями Закону України «Про бухгалтерський облік га фінансову звітність». Тому, такі видатки включені до складу витрат правомірно, а рішення суду щодо неправомірності включення видатків до складу витрат є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Відповідач вказує на те, що проаналізувавши умови договору підряду № 4 від 05.09.2013 року контролюючий орган дійшов висновку, що останній свідчить про виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Ремсервісплюс» робіт по монтажу допоміжного та торговельного обладнання в приміщенні продовольчого магазину. Тому твердження ФОП ОСОБА_1 про те, що кондиціонери та холодильне обладнання є майном, яке надійшло для ведення господарської діяльності і не може бути основним засобом є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві на підставі статті 77 та пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України, статті 13 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та наказу «Про проведення документальної планової перевірки» проведено документальну позапланову перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства в період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, валютного та іншого законодавства в період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, за наслідком якої складено акт перевірки від 03.12.2015 року № 5438/26-56-17-01-04/.

Зі змісту вказаного акта перевірки слідує, що податковим органом встановлено наступні порушення:

- підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 та пункт 177.4 статті 177 Податкового кодексу України: 110738, 10 грн.;

- статті 9 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: не перераховано до бюджету єдиний соціальний внесок 34, 7% за 2014 рік на загальну суму 73 456, 00 грн.

Не погоджуючись із висновками акта перевірки Позивачем подано заперечення на останній.

Листом 18 грудня 2015 року № 20298/Г/26-56-12-01 контролюючий орган повідомив позивача про те, що його скарга задоволена в частині правильності визначення валових витрат, понесених від провадження господарської діяльності за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, відображених в розділі ІІІ податкової декларації про майновий стан і доходи та додатку 5 до декларації, а саме: визнання документів товарних чеків наданих на перевірку на загальну суму 484 941, 57 грн. В іншій частині висновки акту перевірки залишено без змін.

22 грудня 2015 року Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення - рішення № (т. 1, а.с. 73), яким ФОП ОСОБА_1 збільшено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем у розмірі 5 398, 99 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 1 349, 74 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення № 1).

Також, контролюючим органом прийнято рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23 грудня 2015 року № , яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 624, 60 грн. (та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23 грудня 2015 року № Ф-з, якою вимагається від ОСОБА_1 сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 12 492, 00 грн.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що погоджується з висновком акта перевірки в частині безпідставного включення Позивачем до витрат витрати у вигляді ремонту та обслуговування орендованих засобів. Також, в ході розгляду справи Позивачем не спростовано факт заниження чистого оподатковуваного доходу у розмірі 36 000, 00 грн. та враховуючи відсутність у позовних вимогах вимоги про оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23 грудня 2015 року № Ф-з, сума визначеної недоїмки якої є підставою для прийняття рішення про застосування штрафних санкцій від 23 грудня 2015 року № , то суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

За приписами пункту 3.1 статті 3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з пунктом 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

За приписами пункту 177.2 статті 177 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Положеннями пункту 177.4 статті 177 ПК України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

При цьому, відповідно до п. 146.12 ст. 146 ПК України сума витрат, що пов`язана з ремонтом та поліпшенням об`єктів основних засобів, у тому числі орендованих або отриманих у концесію чи створених (збудованих) концесіонером у розмірі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 року №996-XІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (далі - Закон № 996-XІV).

Цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ч. 1 ст. 2 Закону № 996-XІV).

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 996-XІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону № 996-XІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підприємства, які мають право ведення спрощеного обліку доходів і витрат та не зареєстровані платниками податку на додану вартість, можуть узагальнювати інформацію в регістрах бухгалтерського обліку без застосування подвійного запису (ч. 3 ст. 3 Закону № 996-XІV).

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується актом перевірки, контролюючий орган під час проведення перевірки дійшов висновку про безпідставне включення Позивачем до витрат витрати обслуговування холодильного та кондиціонерного обладнання, встановленого в орендованому приміщені, на загальну суму 36 000, 00 грн.

Між тим, Позивач в адміністративному позову та апеляційній скарзі посилається на те що, кондиціонерне та холодильне обладнання, витрати на обслуговування якого у звітному періоді склали 36 000,00 грн., були придбані ним не через торгову мережу, а через послуги підрядника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремсервісплюс» та є майном, яке надійшло для ведення господарської діяльності, а тому не може бути основним засобом.

Відповідно до розділу 1 договору підряду № 4 від 05.09.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремсервісплюс» (Підрядник) замовник доручає, а підрядник зобов`язується виконати у відповідності до даного договору та кошторису, який є не від`ємною його частиною, роботи по монтажу допоміжного та торговельного обладнання в приміщенні продовольчого магазину по проспекту Правди, 9-Б, а замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити її (т. 1, а.с. 31-32).

Відповідно до частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За приписами частини 2 статті 837 ЦК України договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

З урахуванням вищенаведеного та проаналізувавши умови договору підряду № 4 від 05.09.2013 року суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку, що останній не підтверджує факту придбання ОСОБА_1 кондиціонерного та холодильного обладнання, витрати на обслуговування якого у звітному періоді склали 36 000, 00 грн., а свідчить лише про виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремсервісплюс» робіт по монтажу допоміжного та торговельного обладнання в приміщенні продовольчого магазину по проспекту Правди, 9-Б, з чим погоджується колегія суддів.

Тобто, суд першої інстанції вважає безпідставним та необґрунтованим твердження Позивача про те, що кондиціонерне та холодильне обладнання є майном, яке надійшло для ведення господарської діяльності і не може бути основним засобом, з чим також погоджується колегія суддів.

Крім того, матеріали справи не містять в собі належних та достатніх доказів на підтвердження доводів ОСОБА_2 про придбання відповідного кондиціонерного та холодильного обладнання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що викладені в акті перевірки висновки контролюючого органу про безпідставне включення Позивачем до витрат витрати у вигляді ремонту та обслуговування орендованих засобів, підтверджуються матеріалами справи та свідчать про заниження ФОП ОСОБА_1 сум чистого оподаткового доходу, на який нараховується єдиний внесок.

Водночас, в ході розгляду справи не встановлено обставин, передбачених пунктом 146.12 статті 146 ПК України.

Крім того, посилання ОСОБА_1 на допущення відповідачем помилки в пункту 1.14.5 акта перевірки не спростовує висновок викладений в ньому, в тій частині, що досліджена судом вище, та й не впливає на розгляд по суті даної адміністративної справи.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08.07.2010 року № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VІ).

Пунктом 2 частини 1 статті вказаного Закону визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Водночас, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч. 1 ст. 2 Закону № 2464-VІ).

За приписами пунктів 1, 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

До членів сімей фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, належать дружина (чоловік), батьки, діти та інші утриманці, які досягли 15-річного віку, не перебувають у трудових або цивільно-правових відносинах з такою фізичною особою - підприємцем, але спільно з ним провадять підприємницьку діяльність і отримують від цього частину доходу (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ).

Частиною 5 статті 8 Закону № 2464-VІ визначено, зокрема, що для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка винагороди за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону № 2464-VІ обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (частина 11 статті 9 Закону № 2464-VІ).

При цьому, Позивачем в ході розгляду справи не оскаржувалася вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.12.2015 року № Ф-з, якою вимагається від ОСОБА_1 сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску штрафі та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 12 492, 00 грн., а оскаржується лише рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23.12.2015 року № , яким до Позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 624, 60 грн., яке в свою чергу, є наслідком прийняття відповідної вимоги.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено, що сума недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 12 492, 00 грн., обрахована контролюючим органом з урахуванням заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу у розмірі 36 000, 00 грн.

В той же час, факт заниження ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу у розмірі 36 000, 00 грн. знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи.

Що ж стосується твердження ОСОБА_1 про надання Відповідачем неправдивих даних, допущення ним порушень при поверненні документів, які були отримані в ході перевірки, то суд першої інстанції правомірно їх відхилив, оскільки останні не стосуються предмету доказування даної адміністративної справи та не можуть бути покладні в основу судового рішення, як підстави для задоволення адміністративного позову, з чим погоджується колегія суддів.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання Позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано умови п. 3.3 договору підряду № 4 від 05.09.2013 року, згідно якого остаточні розрахунки проводяться на підставі актів виконаних робіт за формою КБ-2в, підписаних з обох сторін, оскільки наведене не спростовує виконання Товариством з обмеженою відповідальність «Ремсервісплюс» робіт по монтажу допоміжного та торгівельного обладнання приміщення продовольчого магазину у м. Києві по пр-ту. Правди, 9-Б.

Отже, враховуючи те, що в ході розгляду справи Позивачем не спростовано факт заниження чистого оподатковуваного доходу у розмірі 36 000, 00 грн. та відсутність у позовних вимогах вимоги про оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.12.2015 року № Ф-з, сума визначеної недоїмки якої є підставою для прийняття рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23 грудня 2015 року № , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, з чим погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 17.05.2019 року.