Справа № 1540/4709/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4709/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.

Місце ухвалення: м.Одеса

Дата складання повного тексту: 21.01.2019 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук`янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУ ДМС) України в Одеській області про:

- визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №169 від 05 вересня 2018 року, про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що ГУ ДМС України в Одеській області не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак позивача, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, він має реальні побоювання повертатися до Батьківщини , через ув`язнення його дядька за звинуваченням у розкраданні державних коштів.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що перевіркою підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ГУДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №169 від 05 вересня 2018 року, про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги:

- В оскаржуваному рішенні відсутні будь-які посилання на інформацію по країні походження;

- Обов`язок встановлення всіх фактичних обставин особової справи не може перекладатися з відповідного працівника державної міграційної служби на особу, що звертається за захистом.

У відзиві ГУ ДМС України в Одеській області на апеляційну скаргу вказується, що викладені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Кот-д`Івуар, м. Далоа. Є громадянином Кот-д`Івуару, за національністю - малейке, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова французька. За сімейним станом не одружений, дітей не має.

Зі слів позивача, 22 листопада 2015 року, авіарейсом Абіджан (Кот-д`Івуар) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), легально перегнув державний кордон України на підставі паспортного документа та студентської візи.

У протоколі співбесіди позивача зазначено, що з 2015 по 2016 роки, ОСОБА_1 навчався у Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті (а.с.101).

До звернення до територіального підрозділу ДМС України позивач перебував на території України - нелегально (а.с. 55-59).

27 серпня 2018 року, позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.72-75).

Щодо причин звернення за міжнародним захистом, ОСОБА_1 зазначив, що йому загрожує небезпека через родинний зв`язок з його дядьком ОСОБА_3 , 1965 року народження, якого, зі слів позивача, ув`язнили за звинуваченням у розкраданні державних коштів (дядько працював у державній компанії з ремонту доріг під назвою "Founds Dentretien Routier"), Позивач стверджував, що проходив стажування у державній компанії в якій працював дядько, саме тому він має побоювання також бути ув`язненим за розкрадання державних коштів. Поміж іншим, ОСОБА_1 мотивував своє звернення до територіального підрозділу ДМС України бажанням легалізуватись на території України.

05 вересня 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами розгляду заяви та особової справи громадянина ОСОБА_1 (а.с. 12-126).

Відповідно до наказу ГУ ДМС України в Одеській області №169 від 05 вересня 2018 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", відповідно п.п.4, 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п.4.3, 4.4. Правил наказу МВС від 07 вересня 2011 року №649, приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту ОСОБА_5, стосовно матеріалів особової справи №, громадянину Кот- д`Івуару ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10 вересня 2018 року позивач отримав повідомлення від 05 вересня 2018 року вих.5/1-673 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту (а.с.128).

Не погоджуючись з вищевказаним наказом, позивач звернувся з даною позовною заявою до суду.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що до суду не було надано жодних доказів, що свідчили б про переслідування позивача на батьківщині саме з мотивів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, п.п.1, 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якими регулюються правовідносини між сторонами.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно п.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженця 1967 року вбачається, що поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявністю яких особі може бути наданий статус біженця:

- особа повинна знаходитись за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування;

- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме - расова належність; релігія; національність (громадянство); належність до певної соціальної групи; політичні погляди.

При цьому, під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватись сукупність всіх чотирьох підстав. Проте, наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальною у переліку критеріїв щодо визначення біженця. У свою чергу, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї і під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пунктами 45, 66 Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі УВКБ ООН) визначено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як вбачається з протоколу співбесіди, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що йому загрожує небезпека через родинний зв`язок з його дядьком ОСОБА_3 , 1965 року народження, якого, зі слів позивача, ув`язнили за звинуваченням у розкраданні державних коштів. Також, ОСОБА_1 мотивував своє звернення до територіального підрозділу ДМС України бажанням легалізуватись на території України.

Судова колегія вважає, що такі причини небажання позивача повернутися до країни громадянства не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, ОСОБА_1 під час співбесіди підтвердив, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім`ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

Отже, під час перебування на Батьківщині, або перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судова колегія зазначає, що 22 листопада 2015 року, авіарейсом Абіджан (Кот-д`Івуар) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), апелянт легально перегнув державний кордон України на підставі паспортного документа та студентської візи.

Отже, на територію України апелянт потрапив легально з метою здобуття вищої освіти.

Матеріали справи свідчать, що звернення позивача за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, про що свідчить тривале нелегальне перебування на території України.

Довід апелянта про те, що судом першої інстанції не зроблено висновків про ситуацію в країні його походження, не відповідає дійсності, оскільки судом першої інстанції встановлено наступне.

Згідно інформації, розміщеної у мережі Інтернет, соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивача є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури. Країна приваблива для туристів:

"…В економічній столиці Республіки Кот-д`Івуар - місті Абіджан - відбудеться VIII Міжнародна туристична виставка (SITA), присвячена новим технологіям у сфері туризму…" (інформація з сайту https://www.ukrinform.ua).

"…Після встановлення миру в Кот-д`Івуарі в 2011-му, країна досягнула значного прогресу в економічних реформах, зокрема, створивши умови для легкості ведення бізнесу. Кот-д`Івуар є лідером в Африці за темпами економічного зростання. Крім нафтовидобувної, текстильної промисловості, машинобудування, Кот-д`Івуар продовжує розвивати сільське господарство. Кот-д`Івуар вважається шоколадним гігантом, оскільки країна виробляє до 40% какаобобів в світі." (інформація з сайту https://fakty.com.ua).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 травня 2019 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Ступакова І.Г. Лук`янчук О.В.