Справа № 826/9625/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9625/18 Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Еліт Консалт Груп» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправною та скасування вимоги від 13.03.2018, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Еліт Консалт Груп» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2018, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просить: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 березня 2018 року №Ю-5008-17 Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Вказує, що судом першої інстанції не було надано оцінки всім аргументам учасників справи та наявності у позивача сертифікату №7305 від 15.02.2017 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Крім того, зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що пункт 9-3 та пункт 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, втратив чинність з 01 січня 2016 року не відповідає судовій практиці Верховного Суду.

В судове засідання з`явилися представник позивача та представник відповідача. Апелянт підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити судове рішення суду першої інстанції в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Надаючи правову оцінку обставинам справи судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 березня 2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Еліт Консалт Груп» вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-5008-17, зі змісту якої вбачається, що за підприємством станом на 28 лютого 2018 року обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені у розмірі 20 864 грн 37 коп.

За результатами адміністративного оскарження вказаної вимоги Державною фіскальною службою України прийнято рішення про результати розгляду скарги від 16 квітня 2018 року №16677/6/99-99-11-02-02-25, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 березня 2018 року №Ю-5008-17 Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишено без змін, а скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Еліт Консалт Груп» від 13 квітня 2018 року №34-04/18 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не надано суду жодних доказів про те, що заборгованість, вказана у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 13 березня 2018 року №Ю-5008-17 є заборгованістю, яка обліковувалась за платником станом на 31 грудня 2015 року, відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України(далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 04 липня 2013 року № 406-VІІ до Закону № 2464-VI та ПК України внесено зміни, відповідно до яких право на адміністрування єдиного внеску, яке раніше було у органів Пенсійного фонду України, передано органам доходів і зборів.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон № 2464-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч. 2 ст. 2 Закону № 2464-VI).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Стаття 4 Закону № 2464-VI визначає перелік суб`єктів, які відносяться до платників єдиного внеску.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Частиною 3 ст. 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частиною 8 вказаної статті визначено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Стаття 25 Закону № 2464-VI регламентує заходи впливу та стягнення, ч. 1 якої передбачено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до ч. 10 ст. 25 Закону № 2464-VІ на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції.

В обґрунтування протиправності оскаржуваної вимоги про сплату боргу позивач зазначає, що на період дії особливого правового режиму, визначеного Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми статті 25 Закону № 2464-VI в частині примусового стягнення єдиного соціального внеску, зокрема надсилання вимоги про стягнення недоїмки до платників єдиного внеску із місцезнаходженням (місцем проживання) на тимчасово окупованій території України не застосовуються.

Так, Закон № 1669-VII, який набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Підпунктом 8 п. 4 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669-VII внесено зміни до Закону № 2464-VІ, а саме підп. «б» розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 9-3 такого змісту: «Платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону № 2464-VI, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону № 1669-VII, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону № 1669-VII, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому ПК України для списання безнадійного податкового боргу».

Згідно з п. 2 Закону України від 02 березня 2015 року № 219-VIII «Про внесення змін до розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці», п. 9-3 в редакції Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII вважати п. 9-4.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

На виконання абз. 3 п. 5 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669-VII розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-рзатверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (дію розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р), яке втратило чинність згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

З урахуванням абз. 3 п. 9-3 (у подальшому п. 9-4) розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Таким чином, факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводиться антитерористична операція, є підставою для незастосування до таких платників заходів впливу та стягнення за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в силу прямої дії норми Закону № 2464-VI, яка забороняє притягнення до відповідальності за невиконання обов`язків платника єдиного внеску.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у зразковій справі Великої Палати Верховного Суду, постанова від 06.11.2018 (справа №Пз/9901/22/18).

Зазначені висновки у цій зразковій справі належить застосовувати в адміністративних справах за зверненням платника єдиного внеску до суду з позовом до органів доходів і зборів з вимогами скасувати рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції на підставі ч. 10 та п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI не скасовує обов`язків платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а надає можливість на період антитерористичної операції не виконувати їх у встановлені строки (своєчасно) та в повному обсязі.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 29 листопада 2018 року у справі №805/2595/15-а.

Разом з тим, у подальшому, приписи Закону України від 02 вересня 2014 року №1669 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якими були внесені відповідні зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо звільнення від обов`язку сплати єдиного внеску, втратили чинність з 01 січня 2016 року.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що з 02 червня 2016 року позивача взято на облік в Державній податковій інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, тобто Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Еліт Консалт Груп» змінило місцезнаходження з території проведення антитерористичної операції або тимчасово неконтрольованої території на територію м. Києва.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право на звільнення від виконання обов`язків, визначених частиною другою ст. 6 Закону № 2464-VI позивач як платник єдиного внеску мав у зв`язку з перебуванням на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», тобто в період з 13 квітня 2014 року по 01 червня 2016 року.

У той же час, оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) прийнято 13 березня 2018 року, тобто після зміни позивачем місця обліку в податкових органах.

Вказану вимогу сформовано відповідно до статті 25 Закону №2464-VІ, яка визначає заходи впливу та стягнення.

Частиною 4 статті 25 Закону № 2464-VI визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Для застосування викладених положень необхідним є саме факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органі доходів і зборів, розташованому на території населеного пункту, де проводилася антитерористична операція, це є підставою для зупинення застосування до таких платників, зокрема заходів впливу за порушення Закону № 2464-VІ, якими є спірні вимоги.

Однак, спірну вимогу сформовано відповідачем у справі - Головним управлінням ДФС у місті Києві, яка не підпадає під правове регулювання цих норм.

У відповідності до інтегрованої картки платника податків ТОВ «Юридична компанія «Еліт Консалт Груп» станом на 01.01.2017 за позивачем обліковувалась заборгованість у розмірі 20 193, 97 грн.

Доказів того, що спірна вимога сформована саме за період до 01.01.2016, тобто у період, коли були чинними приписи пункту 9-3 та 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI позивачем суду не надано.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається жодних доказів того, що заборгованість, вказана у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 13 березня 2018 року №Ю-5008-17 є заборгованістю, яка обліковувалась за платником станом на 31 грудня 2015 року.

Також, слід відмітити, що прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки) не передує прийняття рішення про визначення суми грошового зобов`язання, як-то податкове повідомлення-рішення, під час судового оскарження якого надіслання платнику податку, який оскаржується, не надсилається податкова вимога, оскільки податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Отже, на час формування спірної податкової вимоги, позивач перебував на обліку в органах доходів і зборів, розташованих не на території населених пунктів, де проводиться антитерористичної операція, та з матеріалів справи не вбачається доказів того, що спірна податкова вимога сформована за період до 01.06.2016 включно, коли позивач знаходився на тимчасово неконтрольованій території, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Посилання апелянта на безпідставність винесення спірної вимоги з огляду на оскарження податкової вимоги від 13.04.2017 №Ю-5008-17 у межах адміністративної справи №826/8147/17 суд відхиляє з огляду на те, що у межах вказаної справи оскаржується вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13 квітня 2017 року №Ю-5008-17, тобто рішення, яке жодним чином не впливає на формування суми недоїмки, яка обліковувалась у позивача станом на 28 лютого 2018 року.

При цьому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2018, залишеним без змін постановою шостого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2019. відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування такої вимоги.

Ухвалою Верховного Суду від 29.03.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична Фірма «Еліт Консалт Груп» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2019 у справі №826/8147/17.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій про відсутність у позивача, обов`язку сплати єдиного соціального внеску згідно спірної податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13 березня 2018 року №Ю-5008-17.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши обставини справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Еліт Консалт Груп» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2018 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Еліт Консалт Груп» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправною та скасування вимоги від 13.03.2018 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2018 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 21.05.2019