Справа № 420/1207/19
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2019 року м.Одеса справа № 420/1207/19

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А.,

за участі секретаря Ягенської К.О., позивача ОСОБА_1 представника відповідача Степанович Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення; зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення, стягнення заборгованості з індексації грошового забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в якому з урахуванням уточнення позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.08.2017 по лютий 2017 включно та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення та стягнення на користь позивача витрати за проведення експертного економічного дослідження у розмірі 7 722,00 грн. та 115,83 грн. комісії банку за розрахункове-касове обслуговування. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом начальника Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №64-ОС його, старшого прапорщика, інспектора прикордонної служби 2 категорії інструктора кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » 3 категорії (тип Б), звільнено в запас Збройних Сил України, що підтверджується витягом з наказу (по особовому складу) від 28 лютого 2017 року №64-ОС. Військову службу позивач проходив за контрактом в Державній прикордонній службі України, при цьому на грошовому забезпеченні перебував при військовій частини НОМЕР_1 , де йому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби. Під час звільнення з військової служби у запас, йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 серпня 2015 року по 01 березня 2017 року, що підтверджується довідкою. Заявою від 28.02.2017 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_1 ) з приводу того чи нараховувалась та виплачувалась йому індексації грошового забезпечення, але йому надали відповідь від 05.10.2018 року №11/Б-92, що відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" (із змінами), проведення індексації грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік у зв`язку з чим нарахування та відповідно виплата індексації у період з 01 серпня 2015 року по 01 березня 2017 року не проводилась. Фактично вказаним листом від 05.10.2018 року №11/Б-92 військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у виплаті йому індексації грошового забезпечення. Позивач вважає бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення протиправною, а тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Представник відповідача позов не визнав та надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Відповідно до ст.1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Статтею 2 Закону визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Таким чином, відповідно до п. 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (зі змінами), індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму встановленого для працездатних осіб, індексується оплата праці (грошове забезпечення), частина грошових доходів яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Разом з тим, грошове забезпечення позивача в кожному році значно перевищувало прожитковий мінімум для працездатних осіб, тому грошове забезпечення індексації не підлягало, у зв`язку з чим держава і не виділяла кошти на її проведення. Крім того, відповідно до ч.1 ст.3 Бюджетного кодексу визначено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Таким чином, якщо бюджетний період закінчився то у наступному році нараховувати та виплачувати індексацію за цей період неприпустимо, оскільки у кінці кожного бюджетного періоду всі доходи, отримані на виконання кошторису, а також усі фактичні видатки і витрати, проведені у звітному році, спасують на результат виконання кошторису.

Ухвалою суду від 04.03.2019 року позов залишений без руху.

Ухвалою суду від 29.03.2019 року суд відкрив провадження у справі.

Дослідивши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що наказом начальника Одеського прикордонного загону (I категорії) Південного регіонального управління (I категорії) Державної прикордонної служби України від 28.02.2017 року №64-ОС ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у запас (а.с. 17, 82).

За наказом від 01.03.2017 року №66-ОС начальника Одеського прикордонного загону (I категорії) Південного регіонального управління (I категорії) Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 звільненого з військової служби у запас вважати виключеним зі списків особового складу загону та знятим з усіх видів забезпечення 01 березня 2017 року (а.с. 18, 83).

Військову службу позивач проходив за контрактом в Державній службі України на посаді інспектора прикордонної служби 2 категорії інструктора кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » III категорії, при цьому на грошовому забезпеченні перебував при військовій частини НОМЕР_1 , де йому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.

28.02.2017 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з приводу того чи нараховувалась та виплачувалась йому індексації грошового забезпечення (а.с. 19).

У відповідді від 05.10.2018 року №11/Б-92 командир військової частини НОМЕР_1 вказав, що відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" (із змінами), проведення індексації грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік у зв`язку з чим нарахування та відповідно виплата індексації у період з 01 серпня 2015 року по 01 березня 2017 року не проводилось.

Вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати при виключенні зі списків особового складу заборгованості з індексації грошового забезпечення у розмірі 40 416,07 грн, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки; доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Як встановлено судом позивачу за період з 01.08.2015 року по 01.03.2017 року індексація грошового забезпечення не виплачувалась, та була припинена її виплата з 01.08.2015р.

Згідно, ч. 1 ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів. (ст.9 Закону)

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на і фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).

Згідно п. 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з Індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) Індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсій, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету; 6) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

В контексті наведеного суд зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Тобто, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. При цьому, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Разом з тим, в листі Мінсоцполітики від 23.08.2012 року №259/10/136-12 зазначено, що відповідно до пункту 2 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.

Посилання відповідача на відсутність коштів для виплати індексації судом не приймається до уваги, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

При цьому, відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин непроведення розрахунку). Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина НОМЕР_1 , кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Таким чином, вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

За таких підстав, не нарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення з 01.08.2015 по 01.03.2017 є протиправними.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Натомість відповідач, відмовляючи позивачу в проведенні індексації діяв не обґрунтовано, чим порушив принципи рівності перед законом та пропорційності, які визначені ст. 2 КАС України.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд враховує, чи прийняті вони з використанням повноважень та спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискредитації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь яким несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Також суд враховує, що визначена вимога про стягнення з військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь позивача заборгованості з індексації грошового забезпечення за період з 01 серпня 2015 року по лютий 2017 року (включно) у розмірі 40 416,07 грн. повністю поновлює його порушені права, а тому позов в частині позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити є зайвим, оскільки позивач вже не перебуває в штаті військової частини НОМЕР_1 та є звільненим з військової служби, а тому таку дія як нарахування відносно нього вже неможливо здійснити та відповідно виконати.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача витрати за проведення експертного економічного дослідження у розмірі 7 722,00 грн. та 115,83 грн. комісії банку за розрахункове-касове обслуговування, суд зазначає наступне.

Згідно з ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 101 КАС України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг).

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Як встановлено судом з доданих до адміністративного позову письмових доказів (акту попереднього розрахунку вартості економічного дослідження від 29.12.2018 року №18-6348/6349 по заяві від 19.12.2018 року, квитанціях №23-1201С/1, №23-120С/2 від 12.01.2019 року та акту здачі-приймання висновку експерта економічного дослідження від 14.02.2019 року №18-6348/6349 по заяві від 19.12.2018 року (а.с.23-41,61-63)), позивач сплатив на рахунок Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз 7 722,00 грн. за проведення експертного економічного дослідження та 115,83 грн. комісії банку за розрахунково-касове обслуговування. Вказана допомога відповідно до акту наданих послуг від 14.02.2019 року складається з витраченого часу експерта в розмірі 45.00 год., в той час як вартість екпертогодини становить 143,00 грн., а сума пдв становить 1287 грн., то відповідно загальною сумою до перерахування є 7722.00грн.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат, повязаних з проведенням експертиз, суд враховує те, що висновок експерта, складений за замовленням ОСОБА_1 , підготовлений для подання до суду, відтак в силу задоволення судом позовних вимог позивача витрати останнього, понесені на оплату експертизи та комісії банку за розрахунково-касове обслуговування, підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі. Водночас, посилання представника відповідача на ту обставину, що висновок експерта суд не повинен приймати до уваги, оскільки в своєму дослідженні експерт використовує не вірні архівні довідки щодо грошового забезпечення позивача суд до уваги не приймає, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що до проведення експертного економічного дослідження Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, позивачем було надано архівні відомості (картки) його грошового забезпечення за 2015-2017 роки, які ним було отримано відповідно до Закону України «Про звернення громадян» від Одеського прикордонного загону та Галузевого державного архіву Державної прикордонної служби України.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати за проведення експертного економічного дослідження у розмірі 7 722,00 грн. та 115,83 грн. комісії банку за розрахункове-касове обслуговування.

Керуючись ст..ст.9, 73, 77, 90, 132, 137, 139, 241-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (код ЕДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 серпня 2015 року по лютий 2017 року (включно).

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з 01 серпня 2015 року по лютий 2017 року (включно) у розмірі 40 416,07 гри. (сорок тисяч чотириста шістнадцять гривень 07 коп.).

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 витрати за проведення експертного економічного дослідження у розмірі 7 722,00 грн. (сім тисяч сімсот двадцять дві гривні 00 коп.) та 115,83 грн. (сто п`ятнадцять гривень 83 коп.) комісії банку за розрахунково-касове обслуговування.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки встановлені ст.ст. 295-297 та з урахуванням п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення було виготовлено 27.05.2019 року.

Суддя Е.А.Іванов