Справа № 420/1423/19
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1423/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Іщенко С.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Злобіна О.Ю. (за довіреністю),

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
11 березня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, в якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, оформлене у вигляді протоколу засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби № 1 від 19 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в направленні на альтернативну (невійськову) службу.

2. Зобов`язати Лиманську районну державну адміністрацію Одеської області прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на проходження альтернативної (невійськової) служби.

15 березня 2019 року ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що підставою для звернення позивача до суду було протиправне рішення управління Лиманської РДА, оформлене протоколом засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби № 1 від 19.02.2019 р. та витягом з рішення засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби від 19.02.2019 р., про відмову ОСОБА_1 у направленні на альтернативну (невійськову) службу. 04 серпня 2012 року після ретельного вивчення Біблії, прийняв рішення стати членом Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та прийняв водне хрещення. Після свого хрещення і до цього часу позивач щомісяця бере участь у проповідуванні доброї новини про Царство Бога разом з місцевою релігійною громадою Свідків Єгови. Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тож він підлягає призову на строкову військову службу у 2019 році, по досягненню ним 20 років. Відповідно до особистих релігійних переконань позивача, його навчене по Біблії сумління не дозволяє йому користуватися зброєю та виконувати військовий обов`язок. З огляду на це, позивач бажав скористатися своїм правом на заміну строкової військової служби альтернативною. З метою визначення для себе терміну для звернення з відповідною заявою, позивач очікував опублікування Указу Президента України про строки чергових призовів на строкову військову службу у 2019 році. Відповідний Указ Президента України був опублікований 2 лютого 2019 р., і вже через 5 днів після цього, 7 лютого 2019 р., позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою, в якій пояснив свої релігійні переконання та просив направити його для проходження альтернативної (невійськової) служби. 19 лютого 2019 року відповідач розглянув заяву позивача та прийняв оскаржуване рішення, оформлене протоколом засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби № 1 від 19 лютого 2019 року та витягом з рішення засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби від 19 лютого 2019 року, яким відмовив позивачу в направленні на альтернативну (невійськову) службу. Оскаржуване рішення ґрунтувалося на ч. З ст. 11 Закону України «Про альтеративну (невійськову) службу з огляду на те, що «відповідно до Указу Президента України від 30. 01.2019 року №22/2019 призов громадян на строкову військову службу буде розпочато з 01.04.2019 року, тобто заява подана пізніше зазначених строків». Посилаючись на ст.ст. 8, 19, 21, 22, 35, 57, 65 Конституції України, ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковану Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Свято-Михайлівська Парафія проти України» від 14.06.2007 (заява № 77703/01), «Свідки Єгови м. Москви та інші проти Росії» від 10.06.2010 (заява № 302/02), «Баятян проти Вірменії» від 07.07.2011 (заява № 23459/03), ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, ст.ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, Закони України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12.12.1991 № 1975-XII, «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, Указ Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2019 році» від 30.01.2019 № 22/2019, постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження нормативно-правових актів щодо застосування Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 10.11.1999 № 2066 позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач в оскаржуваному рішенні вказує, що позивач подав «всі необхідні документи для направлення на альтернативну (невійськову) службу» та «надав повний пакет документів та довідку, яка підтверджує істинність... релігійних переконань». Таким чином, відповідач визнає (а тому ця обставина не підлягає доказуванню відповідно до ч.1 ст. 78 КАС України), що позивач дійсно є особою, що має конституційне право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою. Ні Конституцією України, ані Конвенцією не визначено такої самостійної підстави для обмеження права на свободу релігії, як порушення певних формальних процедур. Таким чином, враховуючи найвищу силу положень Конституції України, положення ч. 3 статті 11 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», якими несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу визначено однією з підстав для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу, можуть застосовуватися лише у разі існування передбачених Конституцією України підстав для обмеження права на свободу релігії, тобто, якщо таке несвоєчасне подання ставить під загрозу громадський порядок, здоров`я і моральність населення або права і свободи інших людей. Подання позивачем заяви про направлення на проходження альтернативної (невійськової) з мінімальним (6-денним) пропуском встановленого законом терміну (2 місяці до початку призову), жодним чином не загрожувало ані громадському поряд оку, ані здоров`ю і моральності населення, ані правам і свободам інших людей. Таке формальне порушення процедури подання відповідної заяви, яке допустив Позивач, також не змінило релігійні переконання Позивача на такі, які дозволяють йому проходити строкову військову службу, а тому він не втратив права на заміну військового обов`язку альтернативною службою. В позовній заяві позивач зазначає, що обов`язок позивача зазначити у несвоєчасно поданій заяві про направлення на альтернативну (невійськову) службу причини її несвоєчасного подання кореспондується з обов`язком відповідача врахувати ці причини під час розгляду цієї заяви, та, у разі їх поважності, задовольнити заяву, незважаючи на несвоєчасність її подання. Оскаржуване рішення було прийнято відповідачем непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів Позивача і цілями, на досягнення яких воно було спрямоване.

03 квітня 2019 року відповідачем до суду подано відзив (а.с.32-37), у якому відповідач зазначає, що посилаючись на те, що: позивач надав до суду не ту заяву, що була подана до управління Лиманської РДА; відповідачем дотримано порядок розгляду заяви позивача; Указ Президента України № 22/2019 виданий 30.01.2019 року, а заява позивача подана 07.02.2019 року, тобто пізніше строку, визначеного ч. 1 ст. 9 Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII і п. 4 Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого постановою КМУ від 10.11.1999 № 2066; доводи позивача про те, що він не міг знати про те, що 31.01.2019 року є останнім днем для подання заяви про направлення на альтернативну (невійськову) службу, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 заздалегідь готував документи для подання до комісії у справах альтернативної (невійськової) служби, а також він міг надати заяву з доданими до неї документами заздалегідь - до видання Указу Президента України від 30.01.2019 року №22/2019.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 04.04.2019 року задоволено клопотання позивача та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

12 квітня 2019 року до суду від позивача за вх.№13355/19 надійшла відповідь на відзив у якій позивач посилається на те, що: заява про направлення на альтернативну (невійськову) службу від 06.02.2019 року, копія якої подана до суду позивачем, від заяви від 07.02.2019 року, копія якої подана до суду відповідачем, відрізняється виключно датою її подання, при цьому тексти цих заяв повністю ідентичні; позивач не стверджував про порушення відповідачем порядку розгляду поданої ним заяви про направлення на альтернативну (невійськову) службу; Указ Президента України від 30.01.2019 року № 22/2019 опублікований лише 02.02.2019 року, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості подати свою заяву своєчасно не пізніше ніж за 2 місяці до початку проведення призову на строкову військову службу; те, що позивач мав можливість подати заяву заздалегідь, тобто завчасно, та заздалегідь готувався до її подання, не доводить правомірності оскаржуваного рішення відповідача, оскільки законом не передбачено такої підстави для відмови в направленні громадянина на альтернативну службу, як незавчасне подання відповідної заяви. Позивач зазначає, що відповідач вдається до підміни термінів, плутає поняття несвоєчасного і незавчасного подання заяви про направлення на альтернативну службу та поняття обов`язку і можливості її подання. Станом на 31.01.2019 року (останній день строку на подання позивачем заяви про направлення на альтернативну службу) Указ Президента України від 30.01.2019 року № 22/2019 не був опублікований, тому строки призовів у 2019 році (відповідно, і строки подання заяв на альтернативну службу) станом на зазначену дату не були визначені. Отже, обмежений цими строками обов`язок подати заяву про направлення на альтернативну службу станом на 31.01.2019 року у позивача не виник. Коли ж указаний Указ було опубліковано та зазначений обов`язок у позивача виник (02.02.2019 року), виконати цей обов`язок своєчасно в позивача вже не було можливості. Оскільки станом на 31.01.2019 року у позивача не існувало передбаченого законодавством обов`язку подати заяву про направлення на альтернативну (невійськову) службу, він не може нести жодних негативних наслідків недотримання цього обов`язку. З огляду на викладене, позивач у відповіді на відзив вважає, що викладені у відзиві заперечення відповідача щодо обставин і правових підстав позову не доводять правомірність оскаржуваного позивачем рішення, а тому вони підлягають відхиленню, а позов задоволенню.

Ухвалою суду від 08.05.2019 задоволено письмову заяву позивача від 06.04.2019 року, замінено первісного відповідача у справі - Лиманську РДА належним відповідачем - управлінням соціального захисту населення Лиманської РДА.

Також 08 травня 2019 року усною ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання, прийнято до провадження заяву про уточнення позовних вимог, в якій позовні вимоги викладені в такій редакції:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, оформлене протоколом засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби № 1 від 19 лютого 20X9 року та витягом з рішення засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби від 19 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в направленні на альтернативну (невійськову) службу.

2. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на проходження альтернативної (невійськової) служби.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, листами від 15.04.2019 року № 01-20/1096 та від 24.04.2019 року № 01-20/1281 просив розглядати справу без представника відповідача.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою і доданими до неї доказами, з відзивом відповідача на адміністративний позов та відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзив і відповідь на відзив, перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, суд прийшов до наступного.

ОСОБА_1 згідно паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданого Комінтернівським РС ГУ ДМС України в Одеській області 31.01.2015 року, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.45).

Згідно довідки релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» від 08.01.2019 № 33 (а.с.13, 54) ОСОБА_1 з 04.08.2012 є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, бере участь у проповідуванні доброї новини.

07.02.2019 року позивач звернувся до районної комісії у справах альтернативної (невійськової) служби Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області із письмовою заявою (а.с.44), в якій зазначаючи, що є членом релігійної організації Свідків Єгови в Україні, та пояснюючи свої релігійні переконання, просив врахувати, що строк на подання заяви пропущений з поважних причин, а саме у зв`язку з тим, що Указ Президента України, яким визначено строки призовів у 2019 році, був опублікований 02 лютого 2019 року та просив направити його для проходження альтернативної (невійськової) служби.

До вказаної заяви позивачем було додано: довідку про те, що ОСОБА_1 є Свідком Єгови, довідку з місця роботи (а.с.53); довідку про склад сім`ї (а.с.52); копії документів про освіту (а.с.50-51); копію атестата про повну загальну середню освіту (а.с.48-49); характеристику з місця проживання (а.с.55).

Комісією у справах альтернативної (невійськової) служби Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області 19.02.2019 року було розглянуто вищевказану заяву позивача і прийнято рішення, оформлене протоколом засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби № 1 від 19.02.2019 року (а.с.10-11, 57-58), яким відмовлено призовнику Доброславського районного військового комісаріату ОСОБА_1 у направленні на альтернативну (невійськову) службу.

Підставою для прийняття вказаного рішення, як вбачається з протоколу, було те, що позивач невчасно подав заяву про направлення на альтернативну (невійськову) службу, тобто пізніше строку, визначеного ч. 1 ст. 9 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу від 12.12.1991 № 1975-XII та п.4 Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 10.11.1999 № 2066.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Вимогами ст. 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

При цьому ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина. виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Отже, встановлений ст. 65 Конституції України обов`язок громадянина захищати свою державу кореспондується зі встановленим ст. 35 Конституції України обов`язком держави замінювати виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою громадянину, який має несумісні з військовою службою релігійні переконання.

Чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, також установлено, що право держави зобов`язувати своїх громадян проходити військову службу не є абсолютним. Воно обмежується правом громадянина на відмову від несення військової служби з міркувань совісті і релігії. Це право закріплено у ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому право на відмову від несення військової служби на підставі релігійних переконань має абсолютний характер. Тому держава не може накладати обмеження на свободу совісті та релігії, посилаючись на обов`язковість військової служби.

Так, п. 1 ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу сповідувати свою релігію або переконання передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України та ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» Конвенція є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що Свідки Єгови належать до відомої християнської конфесії, що з моменту свого виникнення активно діють у багатьох країнах світу, в тому числі в усіх європейських країнах-членах Ради Європи, є релігійною групою, що дотримується принципів пацифізму, та їхнє віровчення не дозволяє її членам проходити військову службу, носити військову форму або брати в руки зброю. З іншого боку, Свідки Єгови погоджуються здійснювати альтернативну цивільну службу за умови, що вона не пов`язана з військовими організаціями («Свідки Єгови м. Москви та інші проти Росії», від 10.06.2010, заява № 302/02, п.п. 150, 155).

У свою чергу, розглядаючи справу Свідка Єгови, засудженого у кримінальному порядку за відмову від проходження військової служби через релігійні переконання, ЄСПЛ у п. 110 рішення у справі «Баятян проти Вірменії» від 07.07.2011 (заява № 23459/03) зауважив, що несприйняття військової служби - коли мотивом такого несприйняття є серйозний і нездоланний конфлікт між обов`язком служити в армії та переконаннями конкретної особи або її глибокими і невдаваними релігійними чи іншими поглядами - є переконанням або поглядом настільки незаперечним, серйозним, послідовним та значущим, що на нього поширюються гарантії ст. 9 Конвенції.

Отже, ЄСПЛ установлено, що право Свідків Єгови, до яких належить позивач, на відмову від проходження військової служби за релігійними переконаннями гарантовано п. 1 ст. 9 Конвенції. Незабезпечення таким особам можливості реалізувати їх право на альтернативну (невійськову) службу є втручанням у їх свободу сповідувати свою релігію.

Підстави і порядок направлення на альтернативну (невійськову) службу визначені Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 № 987-XII (далі - Закон № 987-XII) та Положенням про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженим постановою КМУ від 10.11.1999 № 2066 (далі - Положення № 2066).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1975-XII ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Статтею 2 Закону № 1975-XII передбачено, що право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно із законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Релігійна організація «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» відповідно до постанови КМУ від 10.11.1999 № 2066 належить до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1975-XII на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу та особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань і стосовно яких прийнято відповідні рішення.

На підставі ст. 57 Конституції України кожному гарантується право знати свої права та обов`язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення в порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, не доведені до відома населення в порядку, встановленому законом, є нечинними.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, що має юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, дія вважається вчиненою несвоєчасно, якщо вона вчинена після встановленого строку для її вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1975-XII і п. 4 Положення № 2066 для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у ст. 2 цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву. Початок проведення призову громадян на строкову військову службу встановлюється на підставі Указу Президента України.

Згідно з ч. 6 ст. 15 Закону № 2232-XII строки проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу визначаються Указом Президента України. Такий указ публікується в засобах масової інформації не пізніш як за місяць до закінчення року, що передує року призову (призовів) громадян України на строкову військову службу, крім указу про призов (призови) громадян України на строкову військову службу в особливий період, який публікується не пізніш як за місяць до початку проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу.

Враховуючи викладене, строки проведення чергових призовів на строкову військову службу визначаються виключно Указом Президента України. Отже, громадяни України, які мають право звертатися з мотивованою письмовою заявою щодо вирішення питання про направлення на альтернативну (невійськову) службу, можуть визначити кінцевий термін подання такої заяви (в контексті строку, встановленого ч. 1 ст. 9 Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII та п. 4 Положення № 2066), спираючись лише на відповідний Указ Президента України.

Президент України 30 січня 2019 року видав Указ № 22/2019 «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2019 році», відповідно до ст. 2 якого визначено на 2019 рік такі строки проведення чергових призовів громадян України на строкову військову службу: 1) квітень червень; 2) жовтень грудень. Згідно зі ст. 3 цього указу призвано на строкову військову службу придатних за станом здоров`я до військової служби громадян України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 20 років, і старших осіб, які не досягли 27-річного віку та не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу: 1) у квітні червні 2019 року; 2) у жовтні грудні 2019 року.

Відповідно до ст. 7 Указу Президента України від 30.01.2019 № 22/2019 він набрав чинності з дня його опублікування, тобто 02 лютого 2019 року (газета «Урядовий кур`єр» від 02.02.2019, № 22), крім п. 1 ст. 3, яким визначено дату початку періоду проведення чергового призову на строкову військову службу, що набрав чинності з 01 березня 2019 року.

Отже, Указом Президента України від 30.01.2019 № 22/2019 законодавчо встановлено початок періоду проведення чергового призову на строкову військову службу з 01 квітня 2019 року, проте цей указ опублікований і набрав чинності менше, ніж за 2 місяці до зазначеної дати - 02 лютого 2019 року.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII та п. 14 Положення № 2066 однією з підстав для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу є несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу.

Враховуючи дату опублікування Указу Президента України від 30.01.2019 № 22/2019 суд зазначає, що станом на 31.01.2019 позивач не знав та не міг знати про те, що це є останній день строку на подання заяви про направлення на альтернативну (невійськову) службу.

Суд зазначає, що в даному випадку наявна колізія у строкові подання заяви про проходження альтернативної (невійськової) служби, передбаченим ч. 1 ст. 9 Закону № 1975-XII і п. 4 Положення № 2066, та датою набрання чинності Указу Президента України від 30.01.2019 № 22/2019 - 02 лютого 2019 року, менш ніж за два місяці до призову на строкову військову службу. Тобто, у позивача була відсутня можливість чітко визначити часові межі, під час яких він мав право подати заяву про проходження ним альтернативної (невійськової) служби.

З огляду на це суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , маючи право на проходження альтернативної (невійськової) служби та очікуючи відомостей про початок призову на строкову військову службу, щоби подати відповідну письмову заяву, пропустив строк на її подання, визначений ч. 1 ст. 9 Закону № 1975-XII і п. 4 Положення № 2066 (за 2 місяці до початку призову), з причин, які не залежали від його волі.

Згідно з ч. 2 ст. 35 Конституції України та ч. 4 ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 № 987-XII визначено, що здійснення права на свободу світогляду і віросповідання, в тому числі права на альтернативну (невійськову) службу, може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моральності населення або захисту прав та свобод інших людей відповідно до міжнародних зобов`язань України. Цей перелік є вичерпним. При цьому в ньому відсутня така підстава, як порушення особою, чиї релігійні переконання не дозволяють їй проходити строкову військову службу, строку подання відповідної заяви чи інших процедур.

Аналогічні положення містить п. 2 ст. 9 Конвенції, згідно з якою свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав та свобод інших осіб.

Надаючи тлумачення цим положенням, ЄСПЛ у п.п. 137, 138 рішення у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» від 14.06.2007 (заява №77703/01) зазначив таке: «Лише переконливі і нездоланні причини можуть виправдати запровадження таких обмежень. Будь-які такі обмеження мають відповідати «нагальній суспільній потребі» та бути «пропорційними легітимній меті, яку вони переслідують»...Причини, наведені органами державної влади на виправдання вказаного втручання, [повинні бути] «належними та достатніми».

Відповідачем жодним чином не обґрунтовується, що пропуск ОСОБА_1 строку на подання заяви про направлення на альтернативну (невійськову) службу посягає на громадську безпеку і порядок, життя, здоров`я та моральність населення, як на права і свободи інших людей.

З огляду на це, обмеження, накладене відповідачем на право позивача сповідувати свою релігію, є необґрунтованим.

Оцінюючи правомірність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими в ч. 2 ст. 2 КАС України, що певною мірою відображають засади (принципи) адміністративного судочинства.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не взято до уваги докази об`єктивної неможливості звернення позивача із заявою про направлення на альтернативну (невійськову) службу в установлений законом строк, оскаржене рішення є таким, що прийняте без урахування всіх обставин, які мають значення для його прийняття, а тому підлягає визнанню протиправним і скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 та п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом у спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини та громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

На підставі правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 13.12.2018 у справі № 802/412/17-а, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати в конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, що закріплені в законодавстві із застосуванням слова «може». Повноваження не є дискреційними, якщо в кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Так, за результатами розгляду письмової заяви позивача від 07.02.2019 року відповідач мав право прийняти одне з двох передбачених законом рішень: про відмову в направленні на альтернативну (невійськову) службу або про направлення на альтернативну (невійськову) службу.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 1975-XII рішення про направлення громадянина на альтернативну службу приймається місцевою державною адміністрацією у разі встановлення істинності релігійних переконань.

Судом установлено протиправність рішення відповідача про відмову в направленні позивача на альтернативну (невійськову) службу у зв`язку із несвоєчасним поданням відповідної заяви.

Також судом з`ясовано, що відповідач визнає, що інші передбачені ч. 3 ст. 11 Закону № 1975-XII та п. 14 Положення № 2066 підстави для прийняття відповідачем рішення про відмову в направленні позивача на альтернативну (невійськову) службу (відсутність підтверджень щодо істинності релігійних переконань, неявка громадянина без поважних причин за викликом до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації для розгляду його заяви про направлення на альтернативну службу) відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, що визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, у відповідача відсутні дискреційні повноваження, оскільки позивачем виконано всі умови, визначені законом для прийняття відповідачем рішення про направлення ОСОБА_1 на альтернативну (невійськову) службу. При цьому закон не передбачає права відповідача діяти за таких обставин на власний розсуд.

З огляду на це, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та про доцільність їх задоволення в частині визнання протиправним та скасування рішення Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, оформлене у вигляді протоколу засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби № 1 від 19 лютого 2019 року, про відмову ОСОБА_1 в направленні на альтернативну (невійськову) службу та про зобов`язання Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на проходження альтернативної (невійськової) служби.

При цьому суд вважає за доцільне відмовити у частині вимог позовної заяви «Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, оформлене витягом з рішення засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби від 19 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в направленні на альтернативну (невійськову) службу», оскільки в даному випадку витяг з протоколу не є рішенням по суті розглянутого питання щодо направлення позивача на проходження альтернативної (невійськової) служби, а є лише його частиною, відтак його скасування не нестиме жодних правових наслідків та не сприятиме відновленню порушеного права позивача.

Решта доводів сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкту владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

На підставі ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, що підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При поданні позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 1536,80 грн. за квитанцією № 53 від 11 березня 2019 року (а.с.5).

При цьому, предметом позову є рішення Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, тобто позивачем заявлено одну вимогу немайнового характеру та похідну до неї вимогу, за яку судовий збір не сплачується.

Згідно п.3 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір за ставкою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, враховуючи викладене суд приходить до висновку про стягнення з Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 768,40 грн., сплаченого згідно квитанції №53 від 11 березня 2019 року.

Керуючись ст.ст.7, 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, оформлене у вигляді протоколу засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби № 1 від 19 лютого 2019 року, про відмову ОСОБА_1 в направленні на альтернативну (невійськову) службу.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на проходження альтернативної (невійськової) служби.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн., сплачений згідно квитанції №53 від 11 березня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ).

Відповідач Управління соціального захисту населення Лиманської районної державної адміністрації Одеської області (вул. Центральна, 33, смт.Доброслав, 67500, ).

Повний текст рішення складено та підписано 20.05.2019 року.

Суддя О.А. Вовченко

.