Справа № 420/5646/18
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5646/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання наказу неправомірним, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №193 від 09.10.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість клопотання позивача через необґрунтованість історії переслідування позивача в країні громадської належності, а також через відсутність у заяві позивача про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач вважає рішення Управління у справах шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянською належності, оскільки побоюється силоміць бути рекрутованим до лав національної армії. До того ж через ці побоювання, позивач належить до групи ризику згідно Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту по відношенню до осіб, які полишають Сирійську Арабську Республіку.

Представником відповідача надано до суду відзив на адміністративний позов (а.с.93-101, том 1) згідно з яким останній зазначив, що відповідач не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Крім того, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області позивач звернувся із зволіканням, а саме 06.09.2018 року.

Ухвалою суду від 10.12.2018 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суд від 07.02.2019 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суд від 20.03.2019 року за заявами представників позивача та відповідача - продовжено строк підготовчого провадження.

Від представника позивача 14.05.2019 року надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача та самого позивача.

Враховуючи відсутність необхідності заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Хараба Шаран, м.Алеппо, країна Сирія (а.с.135, том 1).

Відповідно до наявного в матеріалах справи перекладу паспорта громадянина Російської Федерації (дійсного до ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації з 10.10.2014 року (а.с.223, том 1).

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_1 , 06.09.2018 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.29-31, том 1).

У вищезазначеній заяві позивач зазначає, що він є громадянином Російської Федерації, вибув з Сирії у зв`язку з тим, що не мав бажання служити в армії та йти на війну. Також позивач зазначив, що біля його будинку відбувся вибух від якого він постраждав, має психічні відхилення і проблеми з пам`яттю та розмовним апаратом. До Росії позивач не може повернутись так, як доведеться служити в армії.

За вказаною заявою позивачу призначено дату для проведення анкетування, зокрема 11.09.2018 року (а.с.136, том 1).

Головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Нетковою М.А., 18.09.2018 року складено вмотивоване подання на ім`я заступника начальника у зв`язку з тим, що станом на 18.09.2018 року ОСОБА_1 відділ по роботі з шукачами захисту не відвідав, а тому є доцільним зупинити розгляд особової справи №2018ОD0143 громадянина Сирії та РФ ОСОБА_1 (а.с.137-138, том 1).

Наказом №178 від 18.09.2018 року призупинено розгляд заяви шукача захисту, громадянина Сирії та РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.139, том 1).

ГУ ДМС України в Одеській області звернулось з інформаційним запитом до Малиновського районного відділу в м.Одесі для перевірки адреси проживання шукача захисту ОСОБА_1 (а.с.140, том 1).

21.09.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення розгляду заяви (а.с.210, том 1).

У зв`язку із зверненням позивача, Головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Нетковою М .А., 21.09.2018 року складено вмотивоване подання на ім`я заступника начальника Максименко А.В., про підготовку наказу для поновлення розгляду заяви шукача захисту, громадянина Сирії та РФ ОСОБА_1 (а.с.141, том 1).

Наказом №178 від 21.09.2018 року поновлено строк розгляду заяви громадянина Сирії та РФ ОСОБА_1 (а.с.121, том 1).

Позивачу призначено дату для проведення анкетування, зокрема 21.09.2018 року (а.с.143, том 1).

Анкетування позивача проведено 26.09.2018 року.

Відповідно до інформації встановленої під час проведення анкетування позивача 26.09.2018 року, встановлено, що позивач є уродженцем країни Сирія, м.Алепо, має подвійне громадянство - Сирії та Російської Федерації серія паспорту НОМЕР_1 , (а.с.223, том 1), неодружений, за етнічною належністю курд, віросповідання - мусульманин (не відносить себе до жодної конкретної течії ісламу, канонів релігії не дотримується) (а.с.41, том 1).

Як повідомив позивач, він вибув з Сирії в жовтні 2017 року, легально, на підставі паспортного документа, авіарейсом Дамаск (Сирія) - Москва (РФ). Потім потягом Москва (РФ) - Самара (РФ) прибув до м.Самара. В м. Самара шукач захисту перебував приблизно 3 місяці (відвідував бабусю Бормат Тетяну).

Потягом Самара (РФ) - Харків (Україна) - Одеса (Україна), 04.01.2018 року позивач прибув до України.

Як причину виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що в Сирії війна та неможливо навіть навчатись. Позивач жив в м. Алеппо, район Хараб Шаран . Ніяким чином від війни він не постраждав, але коли війна почалась його хотіли забрати в армію. В Алеппо війна почалась в березні 2018 року, а в Сирії війна почалась в 2011 році. Позивач зрозумів, що його хочуть забрати в армію, бо всіх забирають в 18 років, але повістка йому не приходила. Позивач чув, що в армію забирають з 18 до 35 років. Якщо він повернеться до Сирії його там заберуть в армію, а там йде війна. В РФ позивач не може переїхати, бо в нього там нікого немає, є бабуся, але вона бідна дуже. В Україну позивач приїхав, щоб тут працювати на ринку « 7 кілометр» та в нього тут проживає троюрідний брат ОСОБА_5 , він гр. України. Родичі, які проживають в Сирії знаходяться в безпеці та їм нічого не загрожує. Коли позивач був в Сирії йому нічого не загрожувало, окрім того що можуть забрати до армії. До міграційної служби звернувся, щоб легалізуватись.

Позивач зазначив, що не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо та ніколи не служив в армії та служити не хоче.

09.10.2018 року з позивачем проведено співбесіду.

Відповідно до протоколу співбесіди, позивач зазначає, що його мати є громадянкою Російської Федерації, та на підставі цього позивач отримав громадянство Російської Федерації. Позивач зазначив, що жодних загроз під час перебування в РФ він не зазнав, проте, фінансово його там ніхто не міг забезпечити та позивач не міг знайти роботу (а.с.173, 175, том 1).

На питання чому позивач не бажає проживати на території РФ, останній зазначив, що він там не може працювати, нікого там не знає хто б допоміг йому з працевлаштуванням, а в Україні є брат, який його влаштував.

Позивач вказує, що перетнув кордон Сирії без проблем та прибув до України з метою працювати тут, а його брат, котрий проживає в Україні, сказав йому, що допоможе (а.с.175, том 1).

Ніхто з близьких родичів позивача за міжнародним захистом не звертався.

Позивач зазначає, що йому відомо, що він є військовозобов`язаним, проте жодного разу повісток йому не надходило. Якщо він піде служити до армії, то не повернеться, адже з армії додому не пускають, а він не хоче воювати та не вважає своїм обов`язком служити в армії. При цьому, позивач зазначає, що жодних погроз ніколи і ні від кого не отримував, конфліктів з владою не мав. Переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, політичним поглядами, ознаками приналежності до певної соціальної групи ніколи не зазнавав (а.с.175-177, том 1).

Ні позивач, ні його близькі родичі, навіть сусіди від проведення військових дій на території Сирії не постраждали (а.с.177, том 1).

Суд звертає увагу, що під час анкетування та у своїй заяві, позивач вказує, що постраждав від вибуху бомби. Але на уточнююче запитання чому він спочатку вказав, що постраждав, а потім зазначив що не зазнав ніяких поранень, позивач повідомив, що чув та бачив вибух бомби десь поблизу коли був в гостях у друзів свого батька в м.Алепо, це було в 2016 році, але, при цьому, він ніяким чином не постраждав. (а.с.178, том 1).

Крім цього, позивач також зазначив при анкетуванні, що за станом здоров`я він не може служити в лавах армії.

При цьому, на запитання про появу психологічних відхилень як результату вибуху позивач зазначив, що тоді, як результат, у нього боліла голова, більш нічого, але до лікаря не звертався, проте зараз такого немає, хоча здоров`я йому все таки не дозволяє служити в армії (а.с.178, том 1).

На питання чи існує відносно позивача ризик загрози життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує людську гідність, поводження чи покарання позивач зазначив, що такого немає (а.с.178, том 1).

Розглянувши заяву та особову справу №20180D0143 громадянина Сирії/РФ на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 06.09.2018 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головний спеціаліст відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Неткова М.А., на підставі проведених анкетування та протоколу співбесіди із зазначеним громадянином, вивчення матеріалів особової справи, інформації за країною походження, керуючись п.6 ст.8 зазначеного Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняла рішення про відмову громадянину Сирії/РФ на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.186-196, том 1).

Наказом №193 від 09.10.2018 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.205, том 1).

Позивач, 24.10.2018 року отримав повідомлення від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-723 від 09.10.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.9, том 1).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

При цьому, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 2 ст.5 Закону України №3671-VI встановлено, зокрема, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частин 1-2 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Частиною 7 ст.7 Закону України №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 ст.8 Закону України №3671-УІ, зокрема, встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п.4.1. розділу IV Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: проводить співбесіду із заявником, результати якої оформлюються відповідним протоколом; розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч.4 ст.8 Закону України №3671-VI).

Частинами 6,7 ст.8 Закону України №3671-VI встановлено, що Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Як встановлено судом, позивач прибув в Україну 04.01.2018 року, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 06.09.2018 року.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Крім того, побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії є безпідставними, не ґрунтуються на фактичних обставинах, а є лише припущеннями позивача.

Відповідно до п.170 Керівництва з процедур критеріїв визначення статусу біженців, в деяких випадках необхідність нести військову службу може єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції , в якій особа не бажає брати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову може, з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

При цьому, в своїй заяві позивач зазначає, що не може повернутись до країни походження у зв`язку із збройними конфліктами а також тим, що його відразу заберуть до армії. Пунктом 167 Керівництва з процедур критеріїв визначення статусу біженців Управління ВКООН дезертирство завжди і у всіх країнах, обов`язкова чи не обов`язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни і, зазвичай, їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за ухиляння від призову самі по собі не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана позиція висловлена Верховним судом по справі 815/1892/17 в постанові від 11.10.2018 року.

До того ж, сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

Суд також приймає до уваги, що ні позивач, ні члени його родини ніколи не були членами політичних партій та релігійних, військових або громадських об`єднань. Родина позивача на даний момент проживає в Сирії та жодних утисків не зазначає, погроз не отримує.

Крім того, сам позивач, проживаючи в Сирії також жодних погроз ніколи і ні від кого не отримував, конфліктів з владою не мав. Переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, політичним поглядами, ознаками приналежності до певної соціальної групи ніколи не зазнавав, повісток про призив до армії не отримував.

Враховуючи встановлені судом обставини та виходячи з аналізу матеріалів особової справи позивача, зазначені позивачем причини звернення за міжнародним захистом не мають відношення до ознак визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, зазначених в Законі України №3671-VI.

Позивачем не наведено жодних обставин та не надано жодних доказів щодо наявності в нього підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, звернення позивача має на меті бажання легалізувати власне перебування на території України, про що неодноразово вказувалось ним під час співбесіди, зокрема, співбесіди від 09.10.2018 року.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, надавши оцінку наявним доказам та поясненням в їх сукупності суд вважає що відповідач, при прийнятті наказу №№193 від 09.10.2018 року, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 291, 295, КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №193 від 09.10.2018 року неправомірним, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, 65045, м.Одеса, вул.Преображенська,44).

Суддя П.П.Марин

.