Справа № 160/2236/19
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2019 року Справа № 160/2236/19
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кучма К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вищезазначеним позовом, в якому просить зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового стажу, який дає право на призначення пенсії за п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивачу, період роботи з 04.06.1986 року по 07.02.1989 року, що складає 2 роки 08 місяців 4 дні, на посаді електромонтера контактної мережі в структурному підрозділі «Нікопольської дистанції електропостачання» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», яка передбачена ст.55 Закону України №1788 «Про пенсійне забезпечення», для призначення пенсії за віком відповідно до ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 29 червня 2018 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у липні 2018 року він звернувся до структурного підрозділу відповідача із заявою та відповідними документами щодо призначення йому пенсії згідно із ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV). Але відповідачем було відмовлено у призначенні пенсії, та надано роз`яснення, що згідно наданих документів його загальний стаж роботи складає 32 роки 02 місяці 07 днів, з яких пільговий стаж 7 років 04 місяці 24 дні. Таким чином, він буде мати право на пенсію на пільгових умовах після досягнення 58 років, але при наявності пільговою стажу не менше 7 років 6 місяців право на пенсію він буде мати при досягненні 57-річного віку та при наданні відповідної заяви. Позивач вважає, що відмова Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області у призначенні йому пенсії суперечить вимогам чинного законодавства України, тому він звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Відповідачем було подано відзив на позов, в якому він зазначив, що позивач звернувся до нього із заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах згідно Списку №2 із зменшенням пенсійного віку. Розглянувши заяву та додані до неї документи, в призначенні пенсії було відмовлено. Так, згідно записів трудової книжки та наданих документів, загальний стаж роботи позивача складає 32 роки 02 місяці 07 днів, згідно довідки від 26.07.2018 року №298, виданої ПАТ "Нікопольський завод феросплавів", ОСОБА_1 з 26.07.2010 року по 30.06.2018 року працював на посадах, передбачених Списком №2, що складає 7 років 04 місяці 24 дні. Згідно довідки від 18.07.2017 року №756, виданої регіональною філією "Придніпровська залізниця" ПАТ "Українська залізниця", позивач з 04.06.1986 року по 07.02.1989 року працював на посаді електромонтера контактної мережі, яка передбачена ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що складає 2 роки 08 місяців 04 дні (вислуга років).
Відповідач також зазначив, що у позивача наявний стаж роботи зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 - 7 років 04 місяці 24 дні; за вислугу років - 2 роки 08 місяців 04 дні, що в сукупності складає 10 років 2 місяці 28 днів, що є меншим за необхідний для призначення пенсії повний пільговий стаж роботи за Списком №2 - 12 років 6 місяців. Тому, при визначенні права на призначення ОСОБА_1 пенсії із зменшенням пенсійного віку, на даний час взаємний залік періодів роботи позивача, передбачених п.2 ст.114 Закону №1058-IV та ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) не провадиться. За таких обставин, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
До суду 08.05.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що останнім абзацом ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах. Таким чином, зазначена норма не містить умови, що його стаж за Списком №2 та за вислугу років повинен складати не менше 12 років та 6 місяців. Позивач вважає, що ним обрано належний спосіб захисту своїх прав і не порушуються принцип розподілу влади, як зазначає відповідач. Враховуючи викладене, позивач просив суд позов задовольнити у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та відповіді на відзив, позицію відповідача, викладену у відзиві на позов, дослідивши письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6-7), 26.07.2018 року звернувся із заявою та відповідними документами до структурного підрозділу відповідача щодо призначення йому пенсії згідно із ст.114 Закону №1058-IV.
Листом від 03.08.2018 року №852/03-18 «Про відмову в призначенні пенсії» відділом з питань призначення та перерахунків пенсій №14 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області було відмовлено в призначенні пенсії, та надано роз`яснення, що згідно наданих документів загальний стаж роботи позивача складає 32 роки 2 місяці 7 днів, з яких пільговий стаж 7 років 4 місяці 24 дні (а.с.17).
21.08.2018 року та 24.09.2018 року позивач із заявами звернувся до відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №14 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні пенсії відповідно до ст.114 Закону №1058-IV.
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до п.«б» ст.13 Закону №1788-XII, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців у чоловіків і не менше 20 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків і не менше 21 року у жінок; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років у чоловіків і не менше 22 років у жінок.
Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою та відповідними документами щодо призначення йому пільгової пенсії, відповідно до пункту «б» ст.13 Закону №1788-XII та до заяви подав документи, зокрема, трудову книжку та довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних документів від 26.07.2018 року №298 (а.с.16) та довідкою уточнюючою особливий характер і умови праці, необхідні для призначення пенсії за вислугу років від 18.07.2017 року №756 (а.с.15).
Згідно довідки від 26.07.2018 року №298, виданої ПАТ «Нікопольський завод феросплавів», з 26.07.2010 року по 30.06.2018 року позивач працював на посадах передбачених Списком №2, та має пільговий стаж що складає 7 років 4 місяці 24 дні.
Відповідно до довідки від 18.07.2017 року №756, виданою регіональною філією «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», позивач з 04.06.1986 року по 07.02.1989 року працював на посаді електромонтера контактної мережі, яка передбачена ст.55 Закону №1788 «Про пенсійне забезпечення», та має стаж за вислугу років що складає 2 роки 08 місяців 4 дні.
За приписами ст.56 Закону №1788-XII, при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.
Зазначена норма не містить умови, що стаж позивача за Списком №2 та з вислугу років повинен складати не менше ніж 12 років та 6 місяців.
Дана норма містить лише умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах, що повністю відповідає наявному у позивача стажу роботи та його віку.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач має стаж роботи: за Списком №2, що складає 7 років 4 місяці 24 дні; за вислугу років, що складає 2 роки 08 місяців 4 дні, отже, загальний пільговий стаж відповідно до ст.56 Закону №1788-XII складає 10 років 2 місяці 28 днів.
В силу пункту «б» ст.13 Закону №1788-XII, працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування": чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи, отже, на підставі зазначеної норми, стаж позивача складає 4 роки.
Статтею 26 Закону №1058-IV передбачений загальний вік виходу на пенсію 60 років, тому позивач має право на пільгову пенсію з 56 років (60 років - 4 роки).
Відповідно до ст.62 Закону №1788-XII та ч.1 ст.48 КЗпП України, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з копією трудової книжки серії НОМЕР_1 підтверджується пільговий стаж позивача (а.с.8-14).
Пунктом 10 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні пенсії за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 року №383 встановлено, що для підтвердження стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей що визначають право на пенсію за віком на пільгових умовах, уточнюючу довідку передбачену пунктом 20 Порядку №637.
Тобто, виключно у випадку не підтвердження записами трудової книжки пільгового стажу, та у разі відсутності в трудовій книжці відомостей що визначають право на пенсію за віком на пільгових умовах, необхідно подати уточнюючу довідку передбачену пунктом 20 Порядку №637.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що на момент звернення позивача до відповідача із заявою щодо призначення йому пільгової пенсії за Списком №2, відповідачем протиправно було відмовлено у зарахуванні до пільгового стажу, який дає право на призначення пенсії за п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно із ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року)) визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії підлягає задоволенню повністю, з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно із ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду у розмірі 768,40 грн., що документально підтверджується оригіналом квитанції №13 від 26.02.2019 року, наявною в матеріалах справи (а.с.3), тому судовий збір у сумі 768,40 грн. підлягає поверненню позивачу.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 263 КАС України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 768,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Кучма