Справа № 522/5974/19
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2019 р.м. ОдесаСправа № 522/5974/19

Категорія: 3.3 Головуючий в І інстанції: Єршова Л.С.

Дата та місце ухвалення рішення: 08.04.2019 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю секретаря - Недашковської Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулось до суду з позовом до громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , в якому позивач просив: затримати громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців до 08.10.2019 року з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року позов задоволено. Затримано громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 08.10.2019 року з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.08.2018 року співробітниками УДМС України в Сумській області було виявлено громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , який незаконно перебуває на території України.

УДМС України в Сумській області при проведенні перевірки встановлено, що громадянин Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , уродженець м. Дхака, Республіки Бангладеш, паспортний документ серії НОМЕР_1 , виданий 31.12.2016 року.

Також УДМС України в Сумській області було встановлено, що після закінчення дозволенного строку перебування громадянин Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , територію України не покинув та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .

13.08.2018 року у відношенні відповідача УДМС України в Сумській області складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення, а саме за порушення правил перебування іноземців в Україні - проживання без документів на право проживання в Україні.

На підставі вказаного протоколу, згідно ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення, УДМС України в Сумській області, постановою від 13.08.2018 року, на відповідача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що 13.08.2018 року УДМС України в Сумській області прийнято рішення № 128 про примусове повернення у країну походження громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 12 вересня 2018 року.

З метою ідентифікації відповідача та забезпечення його примусового видворення за межі території України позивач звернувся до суду з даним позовом про затримання ОСОБА_1 строком на 6 місяців до 08.10.2019 року з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Вирішуючи справу та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені у справі обставини дають підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, не має документів для перетинання державного кордону України на законних підставах і тому не має можливості на даний час здійснити виїзд з території України, що унеможливлює ідентифікацію особи відповідача та забезпечення примусового видворення за межі України.

Вирішуючи справу в апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за правилами ч. 1 ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Таким чином, положення ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначають, як види заходів, що можуть бути застосовані судом до іноземця або особи без громадянства, що вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, так і мету застосування таких заходів, а також чітко визначають підстави для їх застосування.

В резолютивній частині заявленого позову позивач просить: затримати громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців до 08.10.2019 року з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Тобто, позивач звернувся до суду з даним позовом про застосування такого заходу, як затримання іноземця.

Також позивачем визначено в якості мети застосування такого заходу - ідентифікація та забезпечення видворення за межі території України.

Проте, вирішуючи справу, судом першої інстанції не враховано, що за наведених правил ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України такий захід, як затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення, може бути застосований лише щодо іноземця, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення.

Суд першої інстанції не встановив чи поданий позивачем позов про примусове видворення відповідача та вказані обставини взагалі не досліджувались судом першої інстанції, що суперечить наведеним вимогам ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України та свідчить про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для її розгляду.

Водночас, в ході апеляційного розгляду справи колегією суддів встановлено, що 08.04.2019 року позивачем до Приморського районного суду м. Одеси був поданий позов до громадянина Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження , про його примусове видворення з України та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року у справі № 522/5976/19 заявлений позов було задоволено.

Разом з цим, колегія суддів наголошує, що за правилами ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно іноземця щодо якого поданий позов про його примусове видворення може бути застосований такий захід як затримання за наявності обґрунтованих підстав вважати, що такий іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення.

Як на підставу вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, позивач послався на відсутність у останнього паспортного документу.

Проте, до заявленого позову самим позивачем додано належним чином засвідчену копію паспортного документу відповідача для виїзду за кордон.

Також з матеріалів справи вбачається, що при виявленні відповідача УДМС України в Сумській області було встановлено наявність у ОСОБА_1 паспортного документу для виїзду за кордон, про що прямо зазначено в рішенні про повернення відповідача.

Таким чином, вбачається, що у позивача був наявний паспортний документ відповідача для виїзду за кордон, що повністю спростовує доводи останнього про відсутність такого документу та свідчить про відсутність підстав вважати, що відповідач ухилиться від виконання рішення про його примусове видворення з підстав відсутності документу, що дає йому право на виїзд з території України.

Інших доводів, які б давали б підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, позивачем не наведено.

Що стосується посилань позивача, як на мету подання даного позову щодо затримання відповідача, на необхідність ідентифікації відповідача, то як вже зазначалось колегією суддів до заявленого позову самим позивачем додано належним чином засвідчену копію паспортного документу відповідача для виїзду за кордон, що спростовує доводи останнього про відсутність такого документу.

Інших підстав для подання заявленого позову та затримання позивача на шість місяців позивачем не надано.

Водночас, відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п. «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

Стаття 5 Конвенції також вимагає, щоб будь-яке затримання чи взяття під варту здійснювалося у «порядку, передбаченому законом». Це передбачає як додержання матеріальних вимог, наприклад, умов, за яких людина може бути затримана, так і додержання власне процедури позбавлення свободи, наприклад, обов`язку скласти протокол або повідомити близьких особи, або як в даному випадку забезпечити участь перекладача та адвоката у разі необхідності.

У п. 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08), вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Проте, при вирішенні справи, судом першої інстанції не надано оцінки наявності сукупності обставин та підстав, за яких може бути поданий та задоволений позов про затримання іноземця.

Що стосується посилань суду першої інстанції на визнання відповідачем заявленого позову колегія суддів зазначає, що приймаючи до уваги подану відповідачем заяву щодо визнання позову судом першої інстанції не дотримано порядку прийняття такої заяви.

Так, колегія суддів наголошує, що за правилами ст. 189 Кодексу адміністративного судочинства України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Проте, в порушення наведених вимог КАС України, матеріали справи не містять доказів щодо роз`яснення судом першої інстанції сторонам наслідків визнання відповідачем заявленого позову.

Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що судом першої інстанції не здійснювалось роз`яснення відповідачу його прав та наслідків визнання заявленого позову.

Фактично заявлений позов розглянутий судом першої інстанції за відсутності відповідача, що прямо суперечить ч. 14 ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України «Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства», згідно якої розгляд питань, визначених цією статтею, здійснюється судом за обов`язкової участі сторін.

Більш того, приймаючи до уваги заяву відповідача щодо визнання позову, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч. 5 ст. 189 Кодексу адміністративного судочинства України суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

За таких обставин, враховуючи, що звертаючись до суду з даним позовом позивачем не дотримано сукупності обставин та підстав, за яких такий позов може бути поданий, а наведені позивачем обставини, як на підставу для застосування такого заходу, як затримання відповідача, спростовані в ході судового розгляду справи, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для прийняття визнання відповідачем позову та задоволення заявленого позову щодо затримання відповідача.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 271, 289, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 20.05.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька