Справа № 160/7713/18
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 травня 2019 року м. Дніпросправа № 160/7713/18
(суддя Єфанова О.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі №160/7713/18 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 17 жовтня 2018 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області згідно з яким, просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №ДН1236/255/АВ/ТД-ФС/544 від 13 вересня 2018 року винесену Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області.

Позов обґрунтовано тим, що позивача не було повідомлено про місце і дату розгляду відповідачем справи, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості брати участь у її розгляді. Також, зазначає про помилковість висновку відповідача щодо наявності ознак трудових відносин з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з якими укладено цивільно-правові договори.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано наявністю ознак трудових відносин позивача з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що висновки суду викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи, оскільки відсутні ознаки трудових відносин позивача з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з якими укладено цивільно-правові договори. Зазначає про не повідомлення позивача про місце і дату розгляду відповідачем справи, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості брати участь у її розгляді.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу відповідач просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача, яка заперечувала щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з метою додержання ним вимог законодавства про працю та виявлення неоформлених трудових відносин.

За результатами інспекційного відвідування складено акт №ДН-1236/255/АВ від 22.08.2018 року (а.с.11-14).

За результатами перевірки відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог ч.3 ст. 24 КЗпП України, оскільки зі змісту укладених цивільно-правових договорів:- №ГР10818 від 01.08.2018 року з ОСОБА_2 ; №ВА10718 від 01.07.2018 року з ОСОБА_3 ; №РА10718 від 01.07.2018 року з ОСОБА_4 вбачається, що їх предметом є саме процес праці, а не її кінцевий результат, оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 систематично виконують певні трудові функції, робота носить постійний характер.

З метою усунення виявлених порушень, ФОП ОСОБА_1 видано припис №ДН-1236/255/АВ/П від 30 серпня 2018 року, згідно з яким встановлено строк для надання письмового повідомлення із долученням копій первинних документів про вжиті заходи щодо його виконання до 10.09.2018 року.

ГУ Держпраці у Дніпропетровській області прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ДН1236/255/АВ/ТД від 31.08.2018 року на 13.09.2018 року (а.с.88).

Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову №ДН1236/255/АВ/ТД-ФС/544 від 13 вересня 2018 року про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу в сумі 335070,00 грн. на підставі ч.1 ст.21, ч.2 ст.23, ч.1,3 ст.24 Кодексу законів про працю України. (а.с.16-17). Законність та обґрунтованість вищезазначеної постанови відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 259 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про охорону праці» працівник це виключно та особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

Визначення трудового договору міститься у статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і

геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

З аналізу зазначених норм вбачається, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Тобто, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Водночас, суд апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи встановив, що між позивачем як замовником було укладено ряд аналогічних цивільно-правових угод, а саме: з ОСОБА_2 як виконавцем цивільно-правова угода №ГР10818 від 01.08.2018 року; з ОСОБА_3 як виконавцем цивільно-правова угода № ВА10718 від 01.07.2018 року та ОСОБА_4 як виконавцем цивільно-правова угода № РА10718 від 01.07.2018 року (а.с.29, 31, 33).

Предметом вищезазначених цивільно-правових угод згідно з пунктом 1 договору зазначено надання перукарських послуг.

В цьому ж пункті зазначено, що виконавець зобов`язується виконати стрижки, зачіски та укладки в кількості 80 шт. за час дії договору.

Відповідно до пункту 2 цивільно-правових угод №ГР10818 від 01.08.2018 року; № ВА10718 від 01.07.2018 року та № РА10718 за виконану роботу замовник виплачує виконавцю винагороду у сумі 1500 грн.

В свою чергу, як вбачається з актів приймання-передачі наданих послуг від 31.08.2018 року, 31.07.2018 року та 31.07.2018 року вони були складені про те, що виконавцем згідно з умовами відповідного договору були проведені роботи: виконано стрижки, зачіски та укладки в кількості 80 шт. на загальну суму 3200 грн. (а.с.30, 32, 34).

Аналіз вищезазначених цивільно-правових угод та актів складних на виконання них свідчить про те, що послуги виконавців полягають у процесу праці, а не її результаті, оскільки ні договір ні акти не містять певного визначеного обсягу робіт та їх результату.

Твердження про те, що зазначення у цивільно-правових угодах того, що винагорода виплачується після виконання стрижок, зачісок та укладок в кількості 80 шт. за час дії договору не свідчить про визначення обсягу робіт та їх результату, оскільки умови цивільно-правових угод не містять умов за якими визначаються та обраховується надання таких послуг, акти приймання-передачі наданих послуг також не містять відомостей щодо обрахунку наданих послуг, тобто відсутній факт обрахунку результату праці, який є предметом цивільно-правових угод.

При цьому, суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що відповідно до пункту 2 цивільно-правових угод №ГР10818 від 01.08.2018 року; № ВА10718 від 01.07.2018 року та № РА10718 від 01.07.2018 за виконану роботу замовник виплачує виконавцю винагороду у сумі 1500 грн. в той час як з актів приймання-передачі наданих послуг вбачається виплата винагороди за виконання стрижок, зачісок та укладок в кількості 80 шт. на загальну суму 3200 грн., що свідчить про оплату процесу праці, а не її результату.

Як вбачається з умов зазначених цивільно-правових угод для виконання робіт ФОП ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приміщення, необхідне обладнання, інструменти та матеріали, та встановив доступ для зазначених осіб до приміщення для проведення робіт з 8:00 до 20:00 год.

Таким чином, позивач фактично встановив внутрішній трудовий розпорядок та визначив робоче місце, забезпечив необхідними для роботи засобами, що в свою чергу притаманне саме трудовому договору.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що предметом укладених цивільно-правових договорів з зазначеними фізичними особами фактично є процес їх праці, а не її кінцевий результат, а тому умови вказаних вище договорів мають ознаки трудового характеру.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем під час перевірки вірно встановлено, що правовідносини, які склалися між виконавцями та замовником за цими договорами є трудовими, оскільки передбачають виконання роботи на постійній основі та спрямовані на отримання процесу праці.

Проте, суд першої інстанції при розгляді справи не дослідив усі обставини, які маються значення для вирішення цієї справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 265 Кодексу законів про працю України визначено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно з ч. 4 ст. 265 Кодексу законів про працю України, штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України Про зайнятість населення визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 (далі Порядок №509).

Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи) (абз. 1 п. 2 Порядку №509).

Штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади (абз. 4 п. 2 Порядку №509).

Відповідно до п.п.3-8 Порядку №509, уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа). Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд. У разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів.

Про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Аналіз вищезазначеної норми свідчить про наявність обов`язку уповноваженої посадової особи, яка розглядає справу письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати її розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам та здійснити розгляд справи без участі представника лише у разі, коли особу було відповідними чином поінформовано.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 03.09.2018 було направлено на адресу місця реєстрації суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), рекомендований лист з повідомленням про вручення рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (а.с.89).

Проте, зазначене поштове відправлення у зв`язку з неврученням адресату повернулося на адресу відповідача із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Як вбачається з відтиску печатки відділення поштового зв`язку зазначене поштове відправлення повернуто на адресу відповідача 31.10.2018 року (а.с.89) в той час як оскаржувану постанову про накладення на позивача штрафу винесено 13.09.2018 року (а.с.16-17), тобто на дату винесення цієї постанови уповноважена особа не була пересвідчена про те, що позивач був належним чином поінформований про день, час та місце розгляду справи про накладення штрафу, а отже відповідачем порушено процедуру розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що Порядк №509 встановлює обов`язок для уповноваженої особи повідомити суб`єктів господарювання та роботодавців про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу, а не лише для формального направлення такого повідомлення.

Відповідно до п.п.3-8 Порядку №509 розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу. Розгляд справ на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, акта, зазначеного в абзаці п`ятому пункту 2 цього Порядку, здійснюється уповноваженими посадовими особами Держпраці та її територіальних органів. Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

У зв`язку з неповідомленням позивача про розгляд справи про накладення штрафу, останній був позбавлений можливості брати участь в розгляді справи 13 вересня 2018 року, почути свої права та обов`язки, бути вислуханим, надати заперечення, своєчасно здійснити захист своїх прав, пред`явити факти й наводити аргументи та докази, які могли бути враховані ГУ Держпраці у Дніпропетровській області.

Доказів у спростування зазначених обставин відповідачем суду надано не було.

Отже, з урахування вказаних норм права та обставин неповідомлення відповідачем про розгляд справи 13.09.2018 року позивача, колегія суддів зробила висновок щодо наявності обставин недодержання ГУ Держпраці у Дніпропетровській області «Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» при розгляді справи за порушеннями трудового законодавства, виявленими при інспекційному відвідуванні позивача.

Таким чином, позов щодо визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу №ДН1236/255/АВ/ТД-ФС/544 від 13 вересня 2018 року підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 8376,75 грн. судового збору, з розрахунку 5026,05 грн. - судовий збір сплачений при поданні апеляційної скарги та 3350,70 грн. (а.с.4, 41А) судовий збір сплачений за подання позовної заяви. Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції зробив висновок про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про задоволення позову.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі №160/7713/18 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН1236/255/АВ/ТД-ФС/544 від 13 вересня 2018 року про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 335070 гривень.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 8376 (вісім тисяч триста сімдесят шість) грн. 75 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 14 травня 2019 року.

Повне судове рішення складено 15 травня 2019 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко