Справа № 705/2208/17
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 705/2208/17 Суддя першої інстанції: Коваль А.Б.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Літвіної Н.М.
суддів Коротких А.Ю.
Федотова І.В.
при секретарі Мідянці А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України у якому просив:
Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей».
Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності особі, звільнених з військової служби про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 щодо виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оформлене пунктом 65 протоколу № 4 від 27 січня 2017 року.
Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності та надіслати вказане рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 для видання наказу про виплату такої допомоги.
Зобов`язати Міністерство оборони України подати звіт про виконання судового рішення в місячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач Міністерство оборони України, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та здійснені порушення вимог процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Скаржник зазначає, що висновок суду першої інстанції стосовно того, що у 1993 році ОСОБА_1 проходив військову службу в ЗС СРСР не відповідає обставинам справи. Також скаржник вказує, що законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.
Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
У відповідності до ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 04 січня 1947 року проходив військову службу з 21 грудня 1972 року по 16 березня 1993 року.
Наказом командира Забайкальського військового округу від 16 березня 1993 року № 0189 відповідно до Положення про проходження військової служби офіцерським складом ЗС СРСР ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас по ст. 59 п. «б» (за стоном здоров`я) у зв`язку зі скороченням ЗС. Даний факт підтверджується витягом з послужного списку особової справи № 2520 та витягом з наказу від 16 березня 1993 року № 0189 (а.с. 13 14, 20).
Згідно з витягом з протоколу від 25 березня 2016 року № 1301 засідання Центральної військово-лікарняної комісії по встановленню причинного заявку захворювань поранень, контузій, травм і каліцтв, також підтверджено, що захворювання ОСОБА_1 пов`язані з проходженням військової служби.
Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА від 12 квітня 2016 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності довічно, поранення (контузія) та захворювання, пов`язані із виконанням обов`язків військової служби.
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Уманського об`єднаного військового комісаріату з заявою про вирішення питання стосовно призначення йому одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби у Збройних Силах СРСР.
Документи позивача були направлені до Міністерства оборони України для прийняття відповідного рішення.
Однак, комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум Міністерства оборони України дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оскільки законодавство України не передбачає здійснення виплати військовослужбовцям інших країн. Рішення комісії оформлене протоколом від 27 січня 2017 року № 4.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту встановлення ІІ групи інвалідності позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).
Відповідно до ст. 41 Закону № 2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Розділом ІІ Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлені права військовослужбовців, зокрема, щодо грошового забезпечення.
Згідно ч. 1 ст. 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Положеннями ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога.
Предметом спору у цій справі є вимога ОСОБА_1 про призначення йому одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи.
Другу групу інвалідності позивачу встановлено з 12 квітня 2016 року.
На момент встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності питання виплати відповідної одноразової грошової допомоги врегульовані Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок № 975).
Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до пп.1 п.6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності II групи.
До моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року (далі Закон № 1774-VIII) право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби.
Як зазначалося вище, військову службу ОСОБА_1 проходив з 21 грудня 1972 року по 16 березня 1993 року.
Отже, позивач проходив військову службу як під час існування СРСР так само і після розпаду Радянського Союзу.
Відповідно до витягу з послужного списку особової справи № 2520 18 травня 1989 року ОСОБА_1 був відряджений з організаційно-мобільного управління штабу Київського військового округу до Забайкальського військового округу та в подальшому 16 березня 1993 року звільнений з військової служби ЗС СРСР по ст. 59 п. «б».
Як вбачається з витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 25 березня 2016 року № 1301 захворювання позивача пов`язані з проходженням військової служби. У який конкретно період медичними закладами зафіксовано виникнення захворювання ОСОБА_1 з даного документу не вбачається.
Разом з тим, протокол містить посилання на свідоцтво про хворобу від 15 грудня 1992 року № 34, у якому зазначено, що станом на дату складення вказаного документу ОСОБА_1 хворів близько трьох років. Тобто, захворювання позивача виникли під час проходження ним служби в ЗС СРСР.
У поданій до суду апеляційній скарзі представник Міністерства оборони України зазначає, що Указом Президента Російської Федерації від 07 травня 1992 року № 466 створено Збройні Сили Російської Федерації. Згідно з даним указом до складу Збройних Сил Російської Федерації було включено всі органи військового управління, всі об`єднання, з`єднання, військові частини, всі заклади, організації, військово-навчальні заклади колишнього СРСР, розташовані на території Росії. Представник скаржника вказує, що ОСОБА_1 немає права на отримання спірної одноразової грошової допомоги, оскільки він фактично був звільнений з військової служби в Забайкальському військовому окрузі, що входить до Збройних Сил Російської Федерації.
Колегія суддів вважає вказані доводи скаржника необґрунтованими з огляду на те, матеріалами справи підтверджено, що захворювання позивача пов`язані з проходженням ним служби саме в ЗС СРСР.
Крім того, представником відповідача не надано до суду доказів того, що позивач у 1992 році приймав присягу військовослужбовця Російської Федерації чи отримував громадянство Російської Федерації.
Водночас, з пояснень позивача, які містяться у тексті його позовної заяви вбачається, що він є громадянином України та присягу військовослужбовця Російської Федерації не приймав.
Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області ОСОБА_1 з 17 квітня 1993 року призначено пенсію за вислугою років у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», що не заперечувалось відповідачем та свідчить про те, що на позивача, як громадянина України, розповсюджується дія національного законодавства стосовно пенсійного та соціального забезпечення.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку підлягають застосуванню норми міжнародних угод, які є частиною законодавства України: Угоди між державами-учасницями СНД про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей від 14 лютого 1992 року, Протоколу до вказаної Угоди, підписаного 25 січня 2000 року, Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей і державне страхування військовослужбовців держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 15 травня 1992 року.
Так, вказаними міжнародними угодами передбачено, що за військовослужбовцями, особами, звільненими з військової служби, які мешкають на території держав учасників СНД, зберігається рівень прав та пільг, встановлених раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу PCP. Однобічне обмеження зазначених прав та пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби не допускається (Угода від 14 лютого 1992 року). Обов`язкове державне страхування (яке діяло як компенсаційний механізм соціального захисту на час підписання Україною цих угод) військовослужбовців ЗС держав-учасниць СНД, ЗС колишнього Союзу PCP здійснюється на умовах, за нормами і в порядку, що встановлені законодавством держав-учасниць, на території яких проживають військовослужбовці. Видатки на обов`язкове державне страхування військовослужбовців здійснюється державами-учасницями за рахунок їх бюджетів без взаємних розрахунків між державами (Угода від 15 травня 1992 року).
До такого ж висновку прийшов і Економічний Суд СНД у рішенні від 04 вересня 1996 року № С-1/11-96. Суд прийшов висновку, що на позивача поширюється дія Протоколу до Угоди від 14 лютого 1992 року (набрав чинності для України 21 вересня 2001 року), згідно з яким на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу PCP та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої (як відбулося і з позивачем) поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.
Слід зауважити, що на час проходження позивачем військової служби існував механізм соціального захисту військовослужбовців, які отримали інвалідність у зв`язку з проходженням військової служби, у вигляді страхових виплат на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР № 1393 від 30 грудня 1990 року «Про державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», замінений згодом на виплату одноразової грошової допомоги.
Статтею 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено вичерпний перелік осіб, на яких поширюється і на яких не поширюється дія вказаного Закону.
Так, п. 1 ч. 1 даної норми вказано, що дія Закону № 2011-XII поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
В той же час, в п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-XII йдеться про військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, без вказівки на те, в лавах яких військових формувань несли службу ці особи та без відсилочної норми на п. 1 ч. 1 ст. 3. Немає підстав також робити висновок, що у п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-XII йдеться про військовослужбовців, перелічених у п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону.
Водночас, виходячи з положень ч.ч. 2, 3 ст. 3 Закону № 2011-XII, позивач не входить до переліку осіб, на яких дія закону не поширюється.
Як вбачається з тексту протоколу від 27 січня 2017 року № 4 єдиною підставою для відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги вказано, що законодавством України не передбачено здійснення таких виплат військовослужбовцям інших країн.
Разом з тим, законодавством України соціальний захист осіб, звільнених зі Збройних Сил, інших військових формувань колишнього Союзу PCP та країн-учасниць СНД, прирівняний до соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України.
На підставі досліджених обставин справи, доказів, які надані для їх підтвердження та аналізу норм законодавства колегія суддів дійшла висновку, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком № 975 передбачено виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю військовослужбовцям збройних сил інших країн, у тому числі Союзу PCP, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відтак, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.
З огляду на зазначені вище обставини та норми права колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2019 року без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови виготовлено 16 травня 2019 року.