Справа № 500/3225/15-а
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
——————————————————————
У Х В А Л А

14 травня 2019 р.

м.Одеса

Справа № 500/3225/15-а

Категорія: 6.1

Головуючий в 1 інстанції: Бурнусус О.О.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

головуючого: Потапчук В.О.,

суддів: Семенюка Г.В. , Шляхтицького О.І. ,

при секретарі Алексєєвій Н.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року прийняту у відкритому судовому засіданні о 10:58 год. (суддя:Бурнусус О.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, про визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 22 травня 2015 року за № 306

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту державної архітектурно будівельної інспекції в Одеській області, яким просив суд визнати незаконною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення №306 від 22 травня 2015 року про накладення на нього штрафу в розмірі 6 800 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУпАП.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв’язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Окрім того, скаржник зазначила, що вона є сусідкою позивача, який порушив будівельні норми, стандарти і правила під час будівництва, чим завдав шкоди її будинку.

Саме на підставі звернення ОСОБА_4 до ДАБІ в Одеській області із заявою про порушення ним будівельних норм була здійснена перевірка та складені адміністративні матеріали у відношенні ОСОБА_1

При цьому, скаржник також зазначає, що з приводу самовільного будівництва ОСОБА_1 та порушення ним будівельних норм та стандартів, на сьогоднішній час розглядається три цивільні справи між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в судах різних інстанцій (справи №500/4172/16-ц, 500/4502/16-ц, 500/6591/18).

До того ж, ОСОБА_4 при зверненні до суду з апеляційною скаргою подала заяву про поновлення строку звернення до суду з апеляційною скаргою. В обґрунтування вказаної заяви скаржник зазначила, що пропустила строк звернення до суду з апеляційною скаргою з поважних причин, оскільки не була стороною по даній справі, при цьому про існування оскаржуваної постанови від 30 листопада 2015 року їй стало відомо лише 01 березня 2019 року, під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи №500/4502/16-ц.

Ухвалою П’ятого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі. Поновлено ОСОБА_4 строк на звернення до суду з апеляційною скаргою. Ухвалою П’ятого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2019 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23 квітня 2019 року о 15:00 год.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника, представника позивача, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі, виходячи з наступного.

Так, статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 293 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, у порядку цієї статті КАС України, право на подання апеляційної скарги, окрім учасників провадження, надано особам, відносно прав та обов'язків яких постановлене судове рішення, що оскаржується.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України).

Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.

Отже, виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції робить висновок, що обов'язковою умовою надання правового захисту відповідній особі судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів саме цієї особи на момент її звернення до суду, а відтак судовому захисту підлягають порушені права свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам.

Аналогічну правову позицію вислови Верховний суд України у постанові від 01 грудня 2015 року, у справі №800/134/15.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

До такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 9901/25/19 (П/9901/25/19) від 04 квітня 2019 року при розгляді справ про оскарження рішень ВРП щодо дисциплінарного проступку суддів зазначивши, що оцінювати дії суддів при виконанні посадових обов'язків має право виключно ВРП, й рішення останньої щодо притягнення чи відмови у притягненні суддів до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для таких суддів, але не для особи-скаржника, незважаючи на те, що її прийнято за зверненням останньої.

Так, приймаючи вказане рішення Велика Палата Верховного Суду посилалася на пункт 1 ст. 6 Конвенції якою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

У п. 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Основного Закону України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року

№ 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує скаржник, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Дослідивши оскаржувану постанову про адміністративне правопорушення від 22 травня 2015 року за № 306 колегією суддів встановлено, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.188-42 КУпАП, у виді штрафу у сумі 6 800 грн., в зв’язку з тим, що вимога припису від 16 березня 2015 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності не виконана.

Тобто, правовідносини у даній справі виникли між ОСОБА_1 та Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області щодо визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 22 травня 2015 року за № 306.

Таким чином, на думку колегії суддів вказана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не порушує прав чи інтересів ОСОБА_4, незважаючи на те, що її прийнято за зверненням останньої, оскільки порушення, про яке стверджує скаржник, створює юридичні наслідки для особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1, а не для особи-скаржника.

Відповідно до п. 3 ч.1ст. 305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

З урахуванням того, що після відкриття апеляційного провадження в судовому засіданні з'ясувалося, що апеляційну скаргу подано особою, питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки якої судовим рішенням не вирішувались, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження у справі №500/3225/15-а за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що 23 квітня 2019 року під час розгляду справи в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником позивача ОСОБА_6 заявлено клопотання про закриття апеляційного провадження у справі як помилково відкрите на підставі того, що ОСОБА_4 при зверненні до суду з апеляційною скаргою подано заяву про поновлення строків на звернення з наданням неправдивої інформації щодо поважності причин пропуску строку, а саме те, що скаржник дізналася про наявність оскаржуваної постанови від 30 листопада 2015 року лише 01 березня 2019 року.

Так, представник позивача зазначає, що 26 січня 2017 року по справі №500/4172/16-ц суддею Ізмаїльського міськрайонного суду було задоволено клопотання ОСОБА_4 про відвід суддів саме з тих підстав, що цим суддею розглядалися справи №500/1906/15-а та № 500/3225/15-а.

Отже, про існування постанови від 30 листопада 2015 року ОСОБА_4 було відомо ще у 2017 році, про що безперечно свідчить ухвала суду яку долучено представником позивача ОСОБА_6 до матеріалів справи, як доказ.

Статтею 294 КУпАП встановлено, що постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п’ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

З системного аналізу вказаних обставин справи та з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає за необхідним закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року.

Керуючись ст.ст. 305, 321, 325, 328 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, про визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 22 травня 2015 року за № 306.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 15 травня 2019 року.

Головуючий суддя

Потапчук В.О.

Судді

Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.