Справа № 1.380.2019.000662
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.000662
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З.,

секретар судового засідання Іванес Х.О.,

за участю : позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Тайстра В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних та пробації Міністерства юстиції про визнання неправомірною відмову, зобов`язання здійснити виплату одноразової грошової допомоги,-

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

1) Визнати неправомірну відмову (протокол №5-18 від 19.10.2018 р) комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних та пробації Міністерства юстиції з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення, інвалідності або втрати професійної працездатності осіб рядового начальницького складу;

2) Зобов`язати Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних та пробації Міністерства юстиції здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності осіб рядового начальницького складу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив про порушення суб`єктом владних повноважень приписів Закону України "Про Національну поліцію", що регулюють порядок призначення, виплати та розміру одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності поліцейським. Вважає, що має право на отримання такої допомоги, оскільки інвалідність настала внаслідок захворювання при проходженні служби в органах внутрішніх справ.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити.

Відповідач подав відзив на адміністративний позов. В обгрунтування якого зазначив, що відповідачем правомірно відмовлено ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з невідповідністю поданих ним документів, оскільки одноразова грошова допомога поліцейського призначається і виплачується у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю, просив відмовити у задоволенні таких.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 01.08.1994 по 03.08.2017 проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України та Державній кримінально-виконавчій службі України, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача.

03.08.2017 р наказом №52/ОС/ВП-17 державної установи «Львівська виправна колонія №48» ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" звільнено у запас Збройних Сил України за п.1 ч.2 ст. 77 (через хворобу).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії ААА №807096 за результатами огляду ОСОБА_1 з 30.01.2018 встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби.

Свідоцтвом про хворобу від 28 липня 2017 року №60 встановлено, що захворювання ОСОБА_1 пов`язане з проходженням військової служби.

Позивач звернувся до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних та пробації Міністерства юстиції із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Протоколом від 19.10.2018 №5-18 відповідач відмовив позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги , у зв`язку з невідповідністю поданих ним документів до норм чинного законодавства, оскільки одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), чи втрати працездатності поліцейського призначається і виплачується у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва) пов`язаного з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції.

У свідоцтві про хворобу №60 від 28.07.2017 виданого військово-лікарською комісією ВМС ВМУ СБУ в УСБУ у Львівській області ОСОБА_1. зазначено причинний зв`язок захворювання, а саме : захворювання, так пов`язане з проходженням військової служби. Також в довідці Львівської обласної МСЕК №1 виданої ОСОБА_1 встановлена група інвалідності та втрата працездатності, які також пов`язані з проходженням військової служби.

Не погоджуючись із вказаною відмовою позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 ст. 46 Конституції України: громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських визначений ЗУ «Про національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Отже, особи рядового і начальницького складу органів і установ виконання Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на виплату одноразової грошової допомоги в порядку та на умовах, передбачених для поліцейських.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, зазначене положення Закону застосовується виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

- інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;

- інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;

- причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням (п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону) або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Зміст частини першої статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" вказує на вичерпний перелік випадків, за яких виникає право на виплату одноразової грошової допомоги. При цьому, розширеному тлумаченню дана норма Закону не підлягає.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 22 січня 2019 року № 2340/2663/18, від 19 вересня 2018 року у справі № 373/1188/16-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 296/9456/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі № 822/3788/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 822/2525/17.

Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 4 від 11.01.2016 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 за № 163/28293, який набрав чинності 29.02.2016 (далі - Порядок №4).

Відповідно до п.п. 4 п. 4 розділу 1 Порядку № 4, одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського: пов`язаного з проходженням служби в поліції, органах внутрішніх справ (пункт 4 частини першої статті 97 Закону) - обставина, яка виникла внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції крім випадків, зазначених у підпунктах 1, 2 цього пункту;

Згідно з п.п. 2 п. 1 розділу ІІ Порядку № 4, днем виникнення права на отримання ОГД є: у разі встановлення поліцейському інвалідності - дата, з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати, з якої встановлено інвалідність, - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пунктів 2, 3 Розділу ІІІ Порядку №4, посадові особи органів поліції, навчальних закладів у межах своїх повноважень повинні сприяти особам, які мають право на призначення і отримання ОГД відповідно до законодавства України, в отриманні та оформленні ними документів, необхідних для своєчасного ухвалення рішення про призначення і виплату зазначеної допомоги.

Заява (рапорт) про виплату ОГД у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (додаток 1) подається керівнику органу поліції, навчального закладу за останнім місцем проходження служби поліцейським або за останнім місцем проходження поліцейським служби перед відрядженням до інших органів.

Відповідно до п. 1 розділу IV Порядку №4 у місячний строк з дня реєстрації документів, зазначених у пунктах 4, 6 розділу III, фінансові підрозділи готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги, за встановленою формою.

Висновок про призначення ОГД затверджує/відмовляє: у територіальних органах поліції, міжрегіональних територіальних органах Національної поліції, закладах та установах, що належить до сфери управління Національної поліції України - керівник відповідного органу, закладу, установи або особа, на яку покладено виконання таких функцій (п.п. 2 п. 2 розділу IV Порядку №4).

Згідно з п. 3 розділу IV Порядку №4, рішення про призначення виплати ОГД приймається керівником органу поліції або навчального закладу, у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови.

Судом встановлено, що звільнення позивача зі служби з органів МВС та державної кримінально-виконавчої служби України відбулось відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" за п.1 пп.2 ст. 77 (через хворобу).

Водночас, у свідоцтві про хворобу №60 від 28.07.2017 виданого військово-лікарською комісією ВМС ВМУ СБУ в УСБУ у Львівській області ОСОБА_1 . зазначено причинний зв`язок захворювання, а саме : захворювання, так пов`язане з проходженням військової служби. Також в довідці Львівської обласної МСЕК №1 виданої ОСОБА_1 встановлена група інвалідності та втрата працездатності, які також пов`язані з проходженням військової служби.

Оскільки однією з умов для призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідно до п.4 ч.1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію", є дотримання зв`язку із причиною/підставою звільнення особи з поліції внаслідок саме захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, тобто згідно п.2 ч.1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оскільки останім не надано документів, в яких би зазначалося, що захворювання пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ чи поліції.

При цьому суд зазначає, що положення п.4 ч.1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" не визнано неконституційними, не скасовано, є чинними, а тому відповідач при прийнятті спірної відмови зобов`язаний був діяти відповідно до вимог існуючого законодавства, оскільки, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином доводи позивача про те, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням поліцейському інвалідності, що пов`язана з проходженням служби в органах поліції, є необґрунтованими та не відповідають положенням Закону України "Про Національну поліцію".

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення у вигляді відмови у призначенні, нарахуванні та виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності. Натомість позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами наявність у нього права на отримання вищевказаної одноразової грошової допомоги відповідно до норм Закону України "Про Національну поліцію" та Порядку № 4

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення ним інших судових витрат матеріали справи не містять, судові витрати, які б підлягали розподілу, відсутні.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України, суд -

Вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 20 травня 2019 року.

Суддя Гулкевич І.З.