Справа № 0440/6161/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 травня 2019 року м. Дніпросправа №0440/6161/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 р. (суддя Дєєв М.В., м. Дніпро) у справі №0440/6161/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Новокодацького районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Новокодацького районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 від 08.05.2018 року №1216-10;

- визнати протиправними дії Новокодацького районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови у прийнятті заяви позивача з доданими документами, перелік яких зазначений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №322, та щодо прийняття рішення від 08.05.2018 року №1216-10 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну;

- визнати законними підстави перебування на території України позивача з 04.07.2018 року та зобов`язати Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області розглянути заяву з документами, вирішити питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні позивачу з урахуванням встановлення законності перебування позивача на території України з 04.07.2018 року та повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України "Про імміграцію".

Ухвалою суду від 18.09.2018 року замінено відповідача - Новокодацький районний відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на належного відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив. Рішення суду вмотивовано тим, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Суд зазначив, що відповідач прийняв рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію з урахуванням листа Служби Безпеки України в Дніпропетровській області №55/2-3734 від 27.04.2018 року, в якому зазначається про недоцільність надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Стосовно оформлення посвідки на тимчасове проживання суд виходив з того, що відповідачем не зафіксовано звернення до відповідача з відповідною заявою, рішення з цього приводу не приймалось. Суд також зазначив, що позивач після втрати посвідки на тимчасове проживання не повідомив відповідний орган та не звернувся з відповідною заявою про оформлення нової посвідки, а тому позивачем порушено правила перебування на території України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин справи.

В апеляційній скарзі, зокрема, зазначає, що лист-відповідь від Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 27.04.2018 року №55/2-3734 став єдиною підставою при прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію. Разом з тим, в чому полягає порушення позивачем Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", які саме його дії становлять загрозу національному порядку та безпеці, та в чому саме полягає загроза національному порядку та безпеці України у листі не зазначено.

Лист-відповідь Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 27.04.2018 року №55/2-3734 не є нормативно-правовим актом, який врегульовує спірні правовідносини в розумінні пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та який є підставою для відмови у наданні дозволу для імміграції, та не може однозначно свідчити про обґрунтованість вказаних у ньому обставин.

Крім того, відповідачем не здійснено інших заходів, які б слугували прийняттю обґрунтованого, добросовісного, розсудливого рішення з дотриманням принципу рівності перед законом, яке б запобігало несправедливій дискримінації.

Судом першої інстанції не досліджувалися обставини, в чому полягає порушення позивачем Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", які саме його дії становлять загрозу національному порядку та безпеці та в чому саме полягає загроза національному порядку та безпеці України.

Згідно з пунктом 3.18 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого, наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 року № 681, у разі пошкодження чи втрати посвідки іноземець та особа без громадянства можуть звернутися за отриманням нової посвідки в порядку, встановленому для її обміну чи продовження строку її дії, до територіального органу або підрозділу ДМС за місцем проживання.

Про втрату посвідки іноземець та особа без громадянства або приймаюча сторона зобов`язані негайно повідомити органу внутрішніх справ за місцем втрати та територіальному органу або підрозділу ДМС за місцем видачі, який інформує про це протягом п`яти днів ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби. Втрачена посвідка визнається недійсною та в разі її вилучення підлягає знищенню.

На виконання вказаних положень, ОСОБА_1 повідомив про втрату посвідки на тимчасове проживання органи внутрішніх справ, що підтверджується листом Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 25.05.2018 року. Також позивач особисто повідомляв про вказану обставину посадових осіб Новокодацького районного відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. При цьому, вказаний факт не заперечувався відповідачем.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що відповідно до доповідної записки начальника Новокодацького РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області Теленика Є.В. від 19.10.2018 року № 1216/38721 позивач отримав оскаржуване рішення 25.05.2018 року та після його отримання із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання, у зв`язку з втратою та продовження терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, не звертався.

Проте, обставини, викладені в доповідній записці начальника Новокодацького РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Теленика Є.В. від 19.10.2018 року №1216/38721 не відповідають дійсності.

Впродовж червня 2018 року позивач неодноразово звертався до Новокодацького РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з втратою, проте посадові особи територіального підрозділу ДМС відмовляли Ахмед Халілу у прийнятті документів у зв`язку з відсутністю паспорта іноземця, подання якого є обов`язковим. Проте, паспорт позивача в той час був зданий на обмін до Посольства Сирійської Арабської Республіки і видача нового паспорта, який юридично датований 02.07.2018 року, відбулась 03.07.2018 року.

Того ж дня, 03.07.2018 року, після отримання паспорта ОСОБА_1 звернувся до Новокодацького районного відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання. Проте, працівниками територіального підрозділу ДМС знову було відмовлено Позивачу у прийнятті документів. Свої дії посадові особи мотивували тим, що ОСОБА_1 пропустив строк для подання документів, встановлений п.17, п.19 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №322, (не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії) та, що у позивача відсутня віза у паспорті іноземця.

Проте, такі обставини виникли з незалежних від позивача причин, що не було враховано відповідачем та судом першої інстанції.

Відсутність у журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання запису на ім`я ОСОБА_1 не підтверджує той факт, що позивач не звертався до Новокодацького районного відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, оскільки відповідний запис до журналу вноситься після прийняття документів від особи. Проте, посадові особи відмовилися прийняти заяву про оформлення посвідки на тимчасове проживання з відповідними документами та пояснення позивача.

При цьому, Тимчасовим порядком розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 року № 681, не передбачено повноважень відповідача відмовляти у прийнятті заяви про оформлення посвідки на тимчасове проживання.

Окрім цього, вказавши, що позивач не звернувся з відповідною заявою про оформлення нової посвідки, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 12.12.2018 року одночасно вказав, що " 03.07.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання, при цьому відповідачем було відмовлено, оскільки позивач пропустив строк звернення для подання документів" (с. 2 оскаржуваного рішення).

Відповідно до норм українського законодавства, перебування на території України у випадках закінчення терміну посвідки на тимчасове проживання, після спливу такого терміну вважається незаконним та є підставою для примусового видворення із України. Просить врахувати положення Конституції України, чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, серед яких, в тому числі, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та судову практику Європейського суду з прав людини, який керується принципом верховенства права.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач подав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти вимог апеляційної скарги та вважає, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року прийнято відповідно до вимог чинного законодавства України, судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовані обставини справи, які мають значення для правильного вирішення адміністративного спору.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач проживає на законних підставах в Україні з 2010 року, останньою була видана посвідка на тимчасове проживання НОМЕР_1 від 20.07.2017 року, дата закінчення строку 03.07.2018 року.

13.03.2018 року позивач звернувся до Новокодацького РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

08.05.2018 року рішенням №1216-10 відповідачем було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

03.07.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання, при цьому відповідачем було відмовлено, оскільки позивач пропустив строк звернення для подання документів.

Позивач вважав вказане рішення та дії відповідача протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 4 Закону Україну "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства регулюються Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 р. №2491-III (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Закон №2491-III)

Відповідно до п. 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. №1983 (далі - Порядок №1983), визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Пунктом 16 Порядку №1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Згідно з пунктом 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Суд першої інстанції з аналізу вищевикладеного дійшов висновку, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

З матеріалів справи вбачається, що після отримання заяви позивача про отримання дозволу на імміграцію в Україну та необхідних документів, відповідачем було надіслано відповідні запити до регіонального органу СБУ, робочого апарату Укрбюро Інтерполу, Державної прикордонної служби України та Національної поліції в Дніпропетровській області.

27.04.2018 року управлінням Служби безпеки України в Дніпропетровській області було надано відповідь №55/2-3734, відповідно до якої вказано, про недоцільність надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку з наявністю інформації про порушення ним Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, доданих документів до неї та вищевказаних запитів відповідачем було складено висновок від 08.05.2018 року в якому вказано, що на підставі листа Служби безпеки України в Дніпропетровській області №55/2-3734 від 27.04.2018 року, Управління СБУ в Дніпропетровській області вважає надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 недоцільним на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію" (за порушення ним Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"), у зв`язку з чим було вирішено відмовити позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення став вищевказаний висновок ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 08.05.2018 року.

Колегія суддів вважає, що відповідач діяв у відповідності до наведених правових норм, що регулюють його діяльність, та прийняв рішення з урахуванням отриманої від Служби безпеки України інформації. При цьому, колегія суддів зазначає, що така інформація є інформацією з обмеженим доступом, відповідальність за її достовірність несе орган, який її надає та який не був залучений до участі в цій адміністративній справі. Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що відповідач не має можливості перевіряти достовірність та обґрунтованість службової інформації СБУ, яка є суб`єктом владних повноважень, діє та приймає рішення в межах своїх повноважень і несе за це відповідальність. Отже, підстав для неврахування такої інформації під час прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію відповідач не мав.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині, що стосується рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 08.05.2018 року № 1216-10.

Щодо іншої частини позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції виходив з того, що згідно з пунктом 3.18 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого, наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 року № 681, у разі пошкодження чи втрати посвідки іноземець та особа без громадянства можуть звернутися за отриманням нової посвідки в порядку, встановленому для її обміну чи продовження строку її дії, до територіального органу або підрозділу ДМС за місцем проживання.

Пунктом 5 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №322 (надалі Порядок № 322) визначено, що у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Згідно з п. 6 Порядку № 322 у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Відповідно до п.18 вказаного Порядку №322 передбачено, що у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку її дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

У разі коли у зв`язку із зміною прізвища та (або) власного імені чи по батькові, встановленням розбіжностей у записах необхідно обміняти паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, документи для обміну посвідки подаються не пізніше ніж через місяць після отримання нового паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства.

Згідно з п. 19 Порядку № 322, у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач втратив посвідку на тимчасове проживання 24.05.2018 року, тому мав подати документи для її обміну упродовж місяця, але не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення строку її дії - 03.07.2018 року, тобто не пізніш 08.06.2018 року.

Однак, 16.05.2018 року позивач здав свій паспорт до Посольства Сірійської Арабської Республіки для обміну, отримав новий лише 03.07.2018 року і того ж дня звернувся до відповідача із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання.

Оскільки відповідно до п. 39 Порядку № 322 паспортний документ обов`язково подається для оформлення посвідки, позивач об`єктивно не мав можливості звернутись до відповідача до 03.07.2018 року.

Згідно з п.21 Порядку № 322 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

Колегія суддів вважає, що не має правового значення, чи звертався позивач у червні 2018 року до відповідача з метою подання документів на отримання посвідки, адже він не мав належних документів, що має наслідком відмову у їх прийнятті.

Разом з тим, колегія суддів критично ставиться до позиції відповідача та висновків суду, що відповідач не звертався з приводу оформлення посвідки до відповідача, оскільки згідно з п. 21 Порядку №322 за загальним правилом відмова у прийнятті документів не фіксується працівником органу ДМС, а іноземець інформується усно про підстави відмови.

Посилання суду на положення Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 року №681, стосовно відсутності відповідного запису в журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання на ім`я позивача, як доказ того, що позивач не звертався до відповідача з відповідною заявою, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до п. 3.4 цього Порядку "прийняті до розгляду заяви обліковуються в окремому журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання (додаток 10)". В цьому випадку заява не могла бути прийнята за браком документів, а тому обов`язковому обліку не підлягала.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем пропущено строк звернення до органу ДМС з поважної причини, тому така заява підлягає повторному розгляду відповідачем з урахуванням висновків суду, оскільки прийняття відповідного рішення є дискреційними повноваженнями відповідача. При цьому колегія суддів не знаходить підстав для визнання протиправними дій відповідача стосовно відмови у прийнятті документів на оформлення посвідки на тимчасове проживання, оскільки до дискреційних повноважень цього органу не належить право встановлення поважності причин пропуску строку звернення, а норми Порядку № 322 є імперативними.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що право позивача підлягає захисту виходячи з принципу верховенства права, застосування якого передбачає ст. 6 КАС України.

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява N 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

В цьому випадку позивач тривалий час проживав на законних підставах на території України, перебуває у шлюбі з громадянкою України та має з нею спільну дитину, порушення строку звернення до відповідача із заявою відбулось з поважних причин, а тому позбавлення особи права на отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні буде становити невиправдане втручання у його особисте та сімейне життя.

Щодо позовних вимог позивача про визнання законними підстав перебування на території України з 04.07.2018 року, то слід зазначити, що такі вимоги виходять за межі справи, що розглядається. Обставини перебування позивача в Україні не досліджувались судом і не можуть бути в такий спосіб легалізовані. Спір щодо цього на теперішній час відсутній, право позивача не порушено, а тому захисту не підлягає. Отже, такі вимоги заявлені передчасно, в задоволенні їх слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду має бути скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання позивача розглянути заяву про видачу посвідки на тимчасове проживання, а позов в цій частині - задоволено. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 р. у справі №0440/6161/18 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Новокодацького районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови у прийнятті заяви Ахмеда Халіла з доданими документами, перелік яких зазначений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №322, визнання законними підстав перебування на території України позивача з 04.07.2018 року та зобов`язання Новокодацького районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області розглянути заяву з документами, вирішити питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_1 з урахуванням встановлення законності перебування ОСОБА_1 на території України з 04.07.2018 року та позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Новокодацького районного відділу у місті Дніпрі прийняти і розглянути заяву ОСОБА_1 щодо видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні з документами, перелік яких визначений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №322, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 13.05.2019 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя А.В. Суховаров