Справа № 1340/6095/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3618/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року (прийняте у м. Львові суддею Сподарик Н.І.) в адміністративній справі №1340/6095/18 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України(далі в/ч НОМЕР_1 ), у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненадання їй грошової компенсації за 15 днів ненаданої щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй таку грошову компенсацію;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 подати протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення, що передбачено частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відмова відповідача у наданні їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, терміном 15 днів, як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я, є протиправною, а підстави такої відмови, зазначені в листі, наданому позивачу на її звернення є необґрунтованими та незаконними. Крім того, зазначила, що одночасно виявила бажання замінити таку відпустку на грошову компенсацію в разі неможливості надання їй такої з незалежних від неї причин, тому, що згідно статті 24 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. Проте, відповідач відмовив їй в надані такої компенсації, оскільки надання такої законом не передбачено.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила ОСОБА_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом неправильно використано норму абзацу 4 статті 24 Закону України «Про відпустки», де вказано, що за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. Крім того зазначає, що судом не взято до уваги наведене нею обґрунтування про те, що відповідно до пункту 4 статті 11 Закону України «Про відпустки» заборонено ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, а також ненадання їх протягом робочого року особам віком до вісімнадцяти років та працівникам, які мають право на щорічні додаткові відпустки за роботу зі шкідливими і важкими умовами чи з особливим характером праці. Зазначає, що їй вже четвертий рік підряд не надається ця відпустка.

Зазначає, що спірні правовідносини не урегульовані спеціальним законом, тому повинна застосовуватися загальна норма, а саме стаття 24 Закону України «Про відпустки».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є прапорщиком, фельдшером рятувальником рятувальної парашутно-десантної групи в/ч НОМЕР_1 м.Новий Калинів Самбірського району Львівської області з 2009 року. Позивач перебуває на службі в Збройних силах України з 1995 року, одружена, виховує 2 дітей.

06.12.2018 вона звернулася до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом про надання їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, терміном 15 днів, як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей». Позивач виявила бажання замінити таку відпустку на грошову компенсацію в разі неможливості надання їй такої з незалежних від неї причин.

07.12.2018 командиром в/ч НОМЕР_1 їй надана відповідь про те, що цю додаткову відпустку надати немає можливості, у зв`язку із особливим періодом в державі та введеним воєнним станом в Україні, відповідно до Указу Президента України від 26.11.2018 за №393/2018, а виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я чинним законодавством не передбачено.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач оскаржила її до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що судом не встановлено порушень вимог чинного законодавства зі сторони в/ч НОМЕР_1 , оскільки в Україні діє особливий період, тому відсутні будь-які правові підстави для надання позивачу щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Право військовослужбовців на відпустки, порядок надання відпусток та відкликання з них визначається статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Відповідно до частини сімнадцятої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті.

Згідно із частиною вісімнадцятою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Частиною дев`ятнадцятою статті 10-1 цього ж Закону визначено, що надання військовослужбовцям у період, передбачений пунктом 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Особливий період, відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ, - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Початком особливого періоду на території України необхідно вважати дату набрання чинності Законом України від 17.03.2014 №1126-VII, яким затверджено Указ Президента України №303 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» - 18 березня 2014року.

Крім того, на час звернення позивача з рапортом щодо надання додаткової оплачуваної відпустки в Україні був введений воєнний стан з 26.11.2018, згідно Указу Президента України від 26.11.2018 за №393/2018 «Про введення воєнного стану в Україні».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що особливий період як часовий проміжок, що охоплює мобілізацію, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, розпочався 18 березня 2014 року і дотепер не завершився.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що військовослужбовці за певних умов мають право на додаткові відпустки із збереженням грошового забезпечення. Використання такого права гарантується як безпосередньо під час вибуття особи у відпустку або шляхом компенсації невикористаної відпустки за відповідний рік.

Разом з тим, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється.

При цьому, пунктом 21 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що, у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

В свою чергу, відповідно до пункту 3 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

З наведеного видно, що надання відпустки позивачу на сьогодні припинено, проте передбачена можливість надання відпустки в майбутньому або отримання грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що загалом спірні правовідносини повністю урегульовані спеціальним законодавством, а тому немає необхідності застосування загальної норми Закону України «Про відпустки».

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року в адміністративній справі №1340/6095/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 15 травня 2019 року.