Справа № 826/18082/16
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач-1, ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - Відповідач-2, ГУ ДМС в м. Києві) про:

- визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 27.10.2016 року №539-16 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не надано належних і допустимих доказів можливості позбавлення ОСОБА_1 громадянства Російської Федерації з подальшою депортацією останнього до Республіки Узбекистан. Крім того, суд зауважив на безпідставності посилання ОСОБА_1 на роздруківки з інформаційних джерел в якості підстав для задоволення позову, оскільки викладена у таких джерелах інформація не може бути застосована до спірних правовідносин з огляду на наявність у Позивача громадянства Російської Федерації. Поряд з цим, суд підкреслив, що проблеми батька ОСОБА_1 з правоохоронними органами Республіки Узбекистан не можуть бути свідченням наявності обґрунтованих побоювань Позивача повертатися до країни громадянської належності - Російської Федерації, у той час як бажання останнього отримати статус біженця в Україні свідчить про його намагання потрапити у більш економічно розвинену країну.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, зокрема, на помилковості висновків суду першої інстанції про наявність у Позивача обов`язку довести існування правових підстав для отримання статусу біженця. З посиланням на публікації ряду міжнародних державних та неурядових організацій зазначає, що існують обґрунтовані побоювання ОСОБА_1 повернутися до Російської Федерації, де його можуть позбавити громадянства вказаної країни та депортувати до Республіки Узбекистан, в якій він може бути ув`язнений. Крім того, вказує на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що відсутні докази оскарження матір`ю Позивача відмови територіального органу ДМС України у наданні останній статусу біженця, оскільки заява останньої розглядається ДМС України. Наголошує, що для встановлення статусу біженця достатньо лише обґрунтованих побоювань та систематичного насильства і порушення прав особи у країні походження заявника. Звертає увагу на неврахування судом рішення Європейського суду з прав людини, яким підтверджено факт переслідування батька Позивача за політичними мотивами та існування реальної загрози екстрадиції ОСОБА_1 до Республіки Узбекистан. Стверджує про безпідставність позиції суду першої інстанції щодо неможливості позбавлення Позивача громадянства Російської Федерації. Зазначає про необґрунтованість висновку суду про бажання Позивача обрати більш привабливе місце проживання.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.05.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідачі просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовують тим, що задокументованими в анкеті поясненнями Позивач самостійно спростував свої доводи щодо наявності небезпеки у разі повернення до Російської Федерації, оскільки вказав, що до вказаної країни не може повернутися виключно через сімейні обставини. Крім того, з посиланням на інформацію з відкритих джерел зазначають, що громадяни Російської Федерації наділені достатніми правами і свободами на законодавчому рівні, а свобода віросповідання забезпечується у Республіці Узбекистан. Поряд з цим, звертають увагу, що побоювання повертатися до Російської Федерації є припущеннями та не мають жодного підґрунтя.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представник Відповідача та Третьої особи наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , 1998 року народження, є громадянином Російської Федерації, неодруженим, за національністю - узбек, за віросповіданням - іслам (а.с. 43-44).

З матеріалів справи, зокрема, з пояснень Позивача та копії паспорту серії НОМЕР_1 (а.с. 45-46, 52), останній, покинувши країну громадянської належності 12.11.2015 року прибув до України потягом у місто Київ 16.11.2015 року транзитом через Республіку Білорусь.

30.06.2016 року Позивач звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41-42). У заяві як причину прохання надати статус біженця ОСОБА_1 зазначив, що потребує отримання відповідного статусу з релігійних причин, оскільки, по-перше, батько останнього був депортований з Російської Федерації до Республіки Узбекистан, в якій останній відбуває покарання у вигляді позбавлення волі за релігійною ознакою, по-друге, існують обґрунтовані та підтверджені інформацією з міжнародних джерел побоювання бути депортованим Російською Федерацією до Республіки Узбекистан із позбавленням громадянства як особу - члена сім`ї засудженого.

У ході розгляду зазначеної заяви Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в м. Києві з ОСОБА_1 було проведено декілька співбесід.

Так, під час співбесіди 30.06.2016 року Позивач повідомив, що причини залишення країни громадянської належності є сімейні/особисті (а.с. 48-49).

У ході співбесіди 05.07.2016 року ОСОБА_1 зазначив, що виїхав з країни постійного проживання через релігійні причини, оскільки його батька переслідували у Республіці Узбекистан. Вказав, що у Російській Федерації є можливість проживати мусульманам, а жодних погроз з боку уряду Республіки Узбекистан до нього не надходило, в Російській Федерації ОСОБА_1 нічого не загрожує, у той час як повернутися до вказаної країни останній не може з сімейних обставин (а.с. 55-57).

Наказом №395 від 19.07.2016 року Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .. для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 59).

У ході співбесіди 03.08.2016 року Позивач вказав, що його не переслідували за ознаками раси, релігії, національності, громадянства або належності до певної соціальної групи, він не піддавався фізичному насиллю, а загроза його життю чи здоров`ю у Російській Федерації відсутня. Крім того, на питання існування планів переїхати до іншої більш розвиненої економічно країни ОСОБА_1 відповів, що він не знає, проте хоче спокою (а.с. 66-68)

Наказом ГУ ДМС в м. Києві від 20.09.2016 року №494 оформлено рішення про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до 19.10.2016 року (а.с. 71).

ГУ ДМС України в м. Києві 11.10.2016 року за результатами розгляду справи було складено висновок про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 75-84). Згідно зазначеного висновку міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні докази наявності обґрунтованих побоювань Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням ДМС України №539-16 від 27.10.2016 року (а.с. 74) зазначений висновок підтримано та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколах співбесіди з Позивачем та відомості з відкритих джерел, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятого ДМС України рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку ДМС України, який підтверджено оскаржуваною постановою суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як було встановлено раніше, зі змісту протоколів співбесід з ОСОБА_1 вбачається, що Позивач покинув країну походження через релігійну приналежність та побоювання скасування громадянства Російської Федерації із подальшою депортацією до Республіки Узбекистан, оскільки його батька - ОСОБА_2 , раніше було депортовано та заарештовано саме з цих підстав.

Так, у своїй заяві-анкеті Позивач повідомляв, що покинув країну походження з релігійних причин. Проте, як вірно зауважив суд першої інстанції, під час проведення співбесіди на запитання: «Чи є в РФ можливість проживати мусульманам?» відповів: «Так. Мій батько спочатку виїхав на заробітки до РФ. потім забрав родину» (а.с. 56).

Крім того, як було зазначено вище та вбачається зі змісту протоколу співбесіди від 05.07.2016 року (а.с. 56) ОСОБА_1 вказав, що у Російській Федерації йому нічого не загрожує, а повернутись до РФ не може через сімейні обставини. Водночас, у вказаному ж протоколі співбесіди зафіксовано, що Позивач вважає, що його можуть депортувати з Російської Федерації, а влада в Республіці Узбекистан може переслідувати людей, у тому числі його, за релігійними ознаками ісламського віросповідання.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відомості, наведені судом першої інстанції з інформації з відкритих джерел, дають підстави погодитися з твердженням останнього про те, що громадяни Російської Федерації наділені достатніми правами та свободами на законодавчому рівні Російська Федерація є учасником багатьох міжнародних угод дотримання прав, свобод і законних інтересів людини, у тому числі Конвенції про екстрадицію 1957 року.

Крім того, аналіз інформації про країну походження - Республіку Узбекистан, свідчить про те, що країна толерантна щодо питання релігії, більшість населення якої складають мусульмани (суніти).

Посилання Апелянта на те, що судом першої інстанції були залишені поза увагою надані останнім відомості з відкритих джерел щодо екстрадиції Російською Федерацією осіб до Республіки Узбекистан з подальшим притягненням останніх до кримінальної відповідальності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що не враховує надані Позивачем роздруківки інформаційних джерел на підтвердження наявності підстав для задоволення адміністративного позову, оскільки останні не підтверджують факту переслідування в Республіці Казахстан за ознаками релігії та масової депортації громадян Російської Федерації до Узбекистану.

Крім того, аналіз наданих до позовної заяви та до апеляційної скарги роздруківок з сайтів міжнародних неурядових організацій щодо ситуацій з дотриманням прав громадян Російською Федерацією та Республікою Узбекистан дає підстави для висновку, що ймовірні викрадення стосувалися узбеків, які утримувалися під вартою або були засуджені у Російській Федерації. Натомість в указаних інформаційних даних відсутні згадки про те, що позбавлення громадянства Російської Федерації із подальшою депортацією до Республіки Узбекистан можлива щодо осіб, щодо яких відсутні будь-які докази переслідування.

Щодо твердження Апелянта про релігійні переслідування останнього, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що із наданих Позивачем інформаційних матеріалах вбачається, що ними надана оцінка питання, зокрема, щодо свободи слова і мирних зібрань у Російській Федерації та переслідувань у Республіці Узбекистан, в тому числі родичів обвинувачених в злочинах проти держави чи засуджених за них, а також утисків на релігійному підґрунті, що стосуються осіб, які здійснюють незаконну місіонерську діяльність (прозелітизм), беруть участь (підозрюються в участі) у заборонених організаціях, що вважаються екстремістськими. Також переслідуються особи, які підозрюються у ввезені забороненої релігійної літератури в країну, поширенні її, а також, які здійснюють приватне релігійне викладання.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, належних і допустимих доказів належності ОСОБА_1 до будь-якої з категорій зазначених осіб матеріали справи не містять, адже Позивачем не заперечувався факт проживання останнього у Російській Федерації, належності у нього громадянства даної країни та відсутності будь-яких переслідувань з боку державних органів як Російської Федерації, так і Республіки Узбекистан.

Сам факт прийняття Європейським судом з прав людини 08.07.2010 року рішення у справі «Абдулажжон Ісаков проти Росії», щодо батька ОСОБА_1 , не свідчить про існування загрози переслідування Позивача. Крім того, у даному рішенні встановлено, що ОСОБА_2 фактично не було позбавлено громадянства Російської Федерації, а встановлено обставини, що він і не був громадянином Російської Федерації, а в Республіці Узбекистан останній обвинувачувався в змові з метою захвату державної влади та повалення конституційного ладу, організації злочинної спільноти і злочинній діяльності.

Тобто, на переконання судової колегії, причини, за наявності яких ОСОБА_1 виїхав з країни громадянської належності, виникли через проблеми його батька з правоохоронними органами Республіки Узбекистан. Разом з тим, як вірно зауважив Окружний адміністративний суд міста Києва, дані факти жодним чином не підпадають під дію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» по відношенню до Позивача, оскільки стосовно нього владними органами ні Російської Федерації, ні Республіки Узбекистану не було вжито жодних протиправних дій. Саме по собі існування ризиків для його життя та безпеки у разі поверненні до Російської Федерації та Республіки Узбекистан не мають розглядатися у контексті обставин переслідування його батька владою Узбекистану, який перебував у розшуку.

Побоювання ОСОБА_1 щодо позбавлення його громадянства Російської Федерації та депортації до Республіку Узбекистан, як вірно підкреслив суд першої інстанції, Позивачем жодним чином не підтверджено. Крім того, оскільки Позивач народився на території Російської Федерації і безперешкодно проживав у період з 1998 року по 2015 рік у статусі громадянина Російської Федерації, жодних переслідувань не зазнавав, то підстави стверджувати про існування об`єктивних причин, які б свідчили про наявність умов для надання Позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

Посилання Апелянта на те, що судом першої інстанції взагалі не було досліджено факту наявності у Позивача громадянства Російської Федерації, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, як було встановлено раніше, ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, у той час як питання можливості позбавлення особи громадянства даної країни регламентовано її національним законодавством та перебуває поза межами предмету доказування даної справи.

Крім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що у протоколі співбесіди від 03.08.2016 року на питання чи планує Позивач переїхати до іншої більш розвиненої економічно країни відповів: «Я не знаю. Я хочу спокою». Викладене, на переконання судової колегії, з урахуванням обставин справи у своїй сукупності, може свідчити про те, що за захистом в Україні він звернувся не з реальних побоювань загрози своєму життю та здоров`ю, а з метою потрапляння в більш економічно розвинену країну, що відповідає ознакам економічного мігранта.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в обґрунтування позовних вимог Позивачем були надано відомості, які не підтверджують факту переслідування ОСОБА_1 або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що останньому буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання Позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення Відповідача від 27.10.2016 року №539-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України. Викладене, у свою чергу, свідчить про правильність позиції суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки дана позовна вимога є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування рішення, яка, як було встановлено вище, задоволенню не підлягає.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 15» травня 2019 року.