Справа № 1340/5887/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3832/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

представника позивача Каверіна С.М.,

представника відповідача Катревич Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року (прийняте у м. Львові суддею Качур Р.П.; складене у повному обсязі 06.03.2019) в адміністративній справі №1340/5887/18 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) щодо непроведення повного розрахунку при звільненні невиплату йому в день виключення зі списків частини (30.03.2018) компенсації за неотримане речове майно;

- стягнути з Львівського прикордонного загону на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.03.2018 по 11.09.2018 у сумі 72588,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що наказом начальника Західного регіонального управління від 02.02.2018 № 50-ос його звільнено з військової служби в запас та наказом начальника ВМКЦ від 30.03.2018 № 65-ос виключено із списків особового складу усіх видів забезпечення. Проте, на час його звільнення з ним не було проведено повний розрахунок - не було виплачено компенсацію за неотримане речове майно в сумі 24 884,10 грн.Така була виплачена йому лише 11.09.2018, тобто із затримкою, що надає йому право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив Львівський прикордонний загін, який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків суду обставин справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; та з неправильним застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не встановив обставин та підстав отримання позивачем компенсації вартості за не отримане речове майно; не врахував того, що відповідач не є розпорядником коштів і для проведення виплат необхідно оформляти заявки до відповідного органу. Суд не врахував того, що всі виплати здійснюються у межах бюджетних асигнувань, а необхідність опрацювань підтвердних документів органом Казначейства виключає можливість виплати компенсації за не отримане речове майно в день звільнення. Крім того, суд неправомірно поширив на спірні правовідносини норми законодавства про працю, позаяк вони регулюються спеціальним законодавством.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Представник позивача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, згідно наказу начальника військово-медичного клінічного центру (Клінічного госпіталю на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 65-ОС «По особовому складу» від 30.03.2018, відповідно до Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Основи законодавства України про охорону здоров`я», «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», затвердженого указом Президента України № 1115/2009 від 29.12.2009, п. 5 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення підполковника медичної служби ОСОБА_1 (У-487699), начальника клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги начальника поліклінічного відділення з денним стаціонаром, звільненого з військової служби в запас наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) 02.02.2018 № 50-ос за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з правом носіння військової форми, одягу, з 30.03.2018 (а.с. 12).

30.03.2018 позивач подав на ім`я начальника Львівського прикордонного загону рапорт про те, що він бажає отримати грошову компенсацію замість належних йому до видачі предметів речового майна особистого користування і просив надати вказівку начальнику відділу забезпечення про нарахування грошової компенсації позивачу за неотримане під час проходження військової служби в ДПСУ речове майно особистого користування.

Відповідно до службової записки від 30.03.2018, згідно з довідкою-рахунком № 51 розмір грошової компенсації, нарахованої за неотримане речове майно за час проходження служби в ДПСУ підполковника медичної служби ОСОБА_1 становить 24884,10 грн.

23.08.2018 Львівським прикордонним загоном було видано наказ № 236-к «Про виплату грошової компенсації за речове майно» про проведення виплати грошової компенсації військовослужбовцям, звільненим у запас (відставку) за неотримане під час проходження служби речове майно, на підставі довідок-розрахунків про вартість речового майна, в тому числі позивачу 24884,10 грн.

А 11.09.2018 з позивачем було проведено повний розрахунок із виплати цієї грошової компенсації.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував його тим, що позовні вимоги підтверджуються наданими доказами і грунтуються на нормах законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Статтею 9-1 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 3 - 5 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 (далі Порядок № 178) грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв?язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 за № 1115/2009 (далі Положення № 1115/2009) особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Тобто, позивач мав право на отримання компенсації за неотримане речове майно за час проходження служби в ДПСУ, що відповідачем не оспорюється.

А за змістом зазначених вище норм, розрахунок за всіма видами забезпечення повинен бути проведений на день виключення його зі списків особового складу - 30.03.2018.

Натомість, виплату вказаної вище компенсації було проведено лише 11.09.2018, тобто мала місце затримка розрахунку при звільненні.

Між тим, ні Закон № 2011-ХІІ, ні Положення № 1115/2009 не урегульовують порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби в Державній прикордонній службі України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

У постанові від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15) Верховний Суд України, з-поміж іншого, зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Варто зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на військовослужбовців, в т.ч. Державної прикордонної служби України, стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Проте, спеціальне законодавство, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, не урегульовує питань відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати компенсації за не отримане речове майно, яке не є складовою грошового забезпечення). Такі питання урегульовує КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Умовами виплати працівникові такого відшкодування є факт невиплати належних йому сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Безпідставним є покликання апелянта на те, що виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно здійснюються у межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна на відповідний рік, а відтак підстави несвоєчасності виплати такої компенсації були поважними з огляду на таке.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії».

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

У рішенні Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.03.2011 (остаточне 10.06.2011) у справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05) сформовано позицію, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. додатково рішення у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

Згідно з позицією Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

У рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

З урахуванням зазначеного, затримка Львівським прикордонним загоном виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно є протиправною.

Також, є обгрунтованими покликання позивача на протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату йому в день виключення із списків частини (30.03.2018) компенсації за неотримане речове майно, а відтак позовна вимога підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 № 53 за 2018 рік розмір його грошового забезпечення за два місяці перед звільненням складав: січень 2018 року - 12802,24 грн, лютий 2018 року 12997,20 грн(а.с.22).

Відповідно, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку буде складати:

(12 802,24 грн + 12 997,20 грн) : 55 днів Ч 166 днів = 72588,25грн.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року в адміністративній справі № 1340/5887/18 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 16 травня 2019 року.