Справа № 369/14335/18
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2019-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2019 року № 369/14335/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у м. Києві у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі Київської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Києво-Святошинського районного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі Київської області, в яком просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління ПФУ у Києво-Святошинському районі Київської області, яка полягає у невиплаті, починаючи з травня 2018 року пенсії ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління ПФУ у Києво-Святошинському районі Київської області про зупинення (припинення) виплати пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Управління ПФУ у Києво-Святошинському районі Київської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 негайно після проголошення судового рішення, а також утриматись від подальшого зупинення її виплати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є пенсіонером та отримує пенсію за віком. У зв`язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в населеному пункті, де проживав позивач, він був вимушений покинути своє постійне місце проживання та переїхати до села Гатне Київської області, де і став на облік як внутрішньо переміщена особа. Проте, відповідач з травня 2018 року припинив виплату пенсії позивача з підстав, не передбачених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки вони порушують його право на пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Представник відповідача в письмовому відзиві, поданому до суду, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що пенсійні виплати з травня 2018 року належні позивачу, будуть виплачені йому після погодження окремого Порядку Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.11.2018 дану адміністративну справу передано за підсудністю на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

11 березня 2019 року відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передану на розгляд судді Лисенко В.І.

Ухвалою суду від 18.03.2019 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком, про що свідчить копія його пенсійного посвідчення НОМЕР_1 , наявного в матеріалах справи (а.с.8).

Як убачається з матеріалів справи позивач зареєструвався, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 10.10.2016 №7 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.10).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з жовтня 2016 року, перебуває на обліку в Києво-Святошинському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З травня 2018 року Києво-Святошинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області припинило виплату пенсії позивачу.

З метою отримання інформації про причини невиплати пенсії, позивач звертався до відповідача з відповідною заявою.

Розглянувши заяву позивача, Києво-Святошинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області, листом від 23.11.2018 №644/Л-01, повідомило йому, що розпорядженням начальника Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 26.04.2018 №810854Ю за результатами перевірки фактичного місця проживання, було призупинено виплату пенсії з 01.05.2018. Пояснив, що на підставі протоколу засідання комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №29, на підставі заяви ОСОБА_1 виплата пенсії була відновлена та включена до виплатних відомостей грудня 2018 та буде виплачена на умовах окремого Порядку, який розроблений і погоджується КМУ (а.с. 26).

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо припинення з травня 2018 року виплати призначеної пенсії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI ( далі за текстом Закон України № 1058).

Статтею 4 Закону України №1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини 3 статті 4 Закону України №1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України №1058 передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до статті 47 Закону України №1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною 1 статті 49 Закону України №1058 є вичерпним та не передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав, а лише у випадках, передбачених законом.

Натомість, з матеріалів справи з`ясовується, що розпорядженням начальника Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 26.04.2018 №810854 зупинено виплату пенсії позивача з 01.05.2018, без наведення будь-яких підстав та пояснень (а.с. 44).

З матеріалів справи, а саме листа відповідача від 23.11.2018 №644/Л-01 встановлюється, що призупинення виплати пенсії позивача, пенсійний орган пояснює перевіркою його фактичного місця проживання.

Стосовно цього, суд наголошує, що статтями 2 та 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у ст. 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

Конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання, не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров`я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в пункті 333 цього рішення: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації, держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".

Отже, з огляду на викладене, суд зазначає, що відповідачем - суб`єктом владних повноважень, не було доведено наявності хоча б однієї із наведених підстав, передбачених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 01.01.2004 року №1058-IV для припинення з 01.05.2018 виплати пенсії ОСОБА_1 , що свідчить про протиправність рішення пенсійного органу та бездіяльність позивача з травня 2018 року щодо виплати пенсії позивачу.

Водночас, щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії ОСОБА_1 негайно після проголошення судового рішення, а також утриматись від подальшого зупинення її виплати, суд зазначає наступне.

Як убачається із додаткових пояснень відповідача, останній стверджує, що відповідно до протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам від 19.07.2018 №29, пенсійні виплати позивача поновлено.

Доводячи вказану обставину, відповідач надав довідку від 10.05.2019 №403, яка вказує на отримання позивачем пенсійних виплат з січня по квітень 2018 року та з грудня по травень 2019 року, що свідчить про поновлення пенсії ОСОБА_1 (а.с. 45).

За таких умов, позовна вимога про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії ОСОБА_1 негайно після проголошення судового рішення, не підлягає задоволенню.

У підсумку, суд зазначає, що факт того, що Києво-Святошинське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Київській області протиправно призупинило та не здійснювало виплату пенсії позивачу з травня 2018 встановлено та визнано судом вище, та у той же час, відповідачем самостійно виправлено свої протиправні дії та поновлено виплату пенсії.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, у певній мірі надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, частково довів правомірність своїх дій.

За наведених обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, яка полягає у невиплаті, починаючи з травня 2018 року пенсії ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про зупинення (припинення) виплати пенсії ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.