Справа № 520/11995/18
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2019-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 р. справа № 520/11995/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання - Лук`янчук О.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 ., представника відповідача 1- ОСОБА_3 ., представників відповідача 2 - Кравчук Н.В., Дзюби К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 1) Головного управління Національної поліції України в Харківській області, 2) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не оформлення всіх необхідних документів та свого подання про призначення пенсії стосовно ОСОБА_1 як працівника навчального Закладу та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо необчислення ОСОБА_1 призначеної пенсії як працівнику навчального закладу, зазначеного в пункті "ж" ст. І2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області оформити всі необхідні документи та своє подання про призначення пенсії стосовно ОСОБА_1 - як працівника навчального закладу, зазначеного в пункті "ж" ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" і направити їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області обчислити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років як працівнику навчального закладу, зазначеного у пункті "ж" ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що порушення своїх прав та допущення відповідачем 1 протиправної бездіяльності, позивач вбачає в тому, що Головне управління Національної поліції в Харківській області відмовилось прийняти від ОСОБА_1 заяву та необхідні документи для обчислення пенсії з урахуванням права позивача на пенсійне забезпечення за пунктом "ж" ст. І2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Як зазначив позивач, результатом допущення Головним управління Національної поліції в Харківській області бездіяльності у вищезазначеній формі, стало те, що ГУПФУ в Харківській області призначено позивачу пенсію за вислугою років на загальних умовах, тобто не як працівнику навчального закладу МВС України, як того бажав позивач, а як поліцейському, звільненому з лав Національної поліції України. Позивач звернув увагу суду, що визнання за особою права на пенсійне забезпечення не відноситься до компетенції ГУНП в Харківській області, а є безпосередньою компетенцією Пенсійного фонду України. При цьому, ГУНП в Харківській області наділене повноваженнями лише щодо підготовки та подання необхідних документів до територіальних органів ПФУ України, які і приймають рішення про призначення бо відмову у призначенні пенсії.

Представник відповідача 1 - Головного управління Національної поліції в Харківській області заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказав, що ОСОБА_1 із заявою про призначення йому пенсії за пунктом "ж" ст. І2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" до управління не звертався. Поряд з цим, представник відповідача зазначив, що 06.11.20115 року позивач був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ, оскільки станом на 06.11.2015 року позивач мав статус особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, а не статус працівника навчального закладу МВС України. Також, представник відповідача вказав, що ОСОБА_1 звільнено з посади начальника сектору кримінальної поліції Коломацького ВП Валківського ВП ГУНП в Харківській області, тобто як поліцейського, на підставі чого і були надіслані відповідні матеріали до ГУПФУ в Харківській області для призначення пенсії. При цьому, відповідач 2 вважає, що направити матеріали до ГУПФУ в Харківській області для призначення позивачу, як колишньому працівнику навчального закладу, у ГУНП в Харківській області правових підстав нема, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2 - Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказав, що компетенція управління обмежується виключно вирішенням питання про наявність/відсутність підстав для призначення особі того чи іншого виду пенсії відноситься до виключних (дискреційних) повноважень територіального органу ПФУ саме на підставі документів, які надані уповноваженим структурним підрозділом пенсійного забезпечення військовослужбовців (у даному випадку ГУНП в Харківській області), а тому права позивача відповідачем 2 жодним чином не порушені.

У судовому засіданні 16.05.2019 року сторони підтримали свої правові позиції по справі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію визначені Законом України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон 2262-ХІІ).

Статтею 1-2 Закону2262-ХІІ визначено осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону. Так, в абзаці 1 зазначеної статті Закону 2262-ХІІ визначено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи.

Відповідно до п. "ж" ч. 1 ст. 1-2 Закону 2262-ХІІ, до таких осіб віднесено державних службовців та працівників навчальних, медичних закладів та науково-дослідних установ Міністерства внутрішніх справ України або поліції з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п`яти років і продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.

Пунктом "б" ч. 1 ст. 1-2 Закону 2262-ХІІ до таких осіб також законодавець відносить і осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Статтею 17 Закону № 2262-ХІІ визначені види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії.

Частиною 3 статті 17 Закону 2262-ХІІ до вислуги років осіб, зазначених у пункті "ж" статті 1-2 цього Закону, додатково зараховується час безперервної роботи (з дня призначення після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (міліції) на посадах у Міністерстві внутрішніх справ України або Національній поліції (їх територіальних органах, закладах та установах), що заміщуються державними службовцями, а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.

В частині 2 статті 17 Закону 2262-ХІІ передбачено, що поліцейським додатково зараховується час навчання у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції.

В частині 3 статті 17 Закону 2262-ХІІ зазначено, що до вислуги років осіб, зазначених у пункті "ж" статті 1-2 цього Закону, додатково зараховується час безперервної роботи (з дня призначення після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (міліції) на посадах у Міністерстві внутрішніх справ України або Національній поліції (їх територіальних органах, закладах та установах), що заміщуються державними службовцями, а в навчальних, медичних закладах та науково- дослідних установах - на будь-яких посадах".

Як вбачається із записів з послужного списку ОСОБА_1 (С-463272/0146652), з 01.03.1993 року по 13.09.1994 року ОСОБА_1 був слухачем в Харківському інституті внутрішніх справ; з 13.09.1994 року по 01.04.1995 року був курсантом факультету № 1 в Харківському інституті внутрішніх справ; з 01.04.1995 року по 01.08.1995 року був курсантом факультету № 1 Університету внутрішніх справ, після закінчення Університету внутрішніх справ позивача відкомандировано у розпорядження Університету внутрішніх справ України в Одеській області.

В період з 01.08.1995 року по 10.10.1996 року ОСОБА_1 перебуває на посаді викладача в Одеському інституті внутрішніх справ України.

З 10.10.1996 року по 01.10.1999 року перебував на посаді ад`ютанта докторантури на ад`єнктури Університету внутрішніх справ (а.с. 47).

з 01.10.1999 року по 06.11.2015 року ОСОБА_1 працював на викладацьких посадах в Харківському національному університеті внутрішніх справ України.

Наказом ХНУВС від 06.11.2015 року № 205 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас ЗС України за ст.. 64 п. «з» ( у зв`язку з переводом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої вади (установи, організації) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС України з 06.11.2015 року.

Наказом ХНУВС від 11.12.2015 року № 223 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду професора кафедри оперативно розшукової діяльності факультету № 2 ХНУВС з 07.11.2015 року.

В період з 07.11.2015 року по 01.03.2016 року перебуває на викладацьких посадах в Харківському національному університеті внутрішніх справ України.

Також, з послужного списку позивача вбачається, що відповідно до ч. 15 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про національну поліцію" період роботи на посаді професора та доцента кафедри ОРД факультету № 2 ХНУВС з 07.11.2015 року по 01.03.2016 року підлягає зарахуванню до вислуги років для призначення пенсії за вислугою років відповідно до ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Згідно записів в послужному списку ОСОБА_1 в періоди з 01.03.2016 року по 29.08.2016 року, та з 29.08.2016 року по 12.01.2018 року продовжував працювати на посаді доцента ХНУВС, а вказані періоди роботи позивача зафіксовано як служба в Національній поліції України (а.с. 49).

Наказом ХНУВС від 26.12.2017 року № 456 о/с ОСОБА_1 звільнений з посади та направлений у розпорядження Національної поліції України, з 12.01.2018 року.

Наказом ГУНП в Харківській області від 11.04.2018 року № 87 о/с ОСОБА_1 , полковника поліції, начальника сектору кримінальної поліції Коломацького відділення поліції Валківського відділу поліції ГУНП в Харківській області, звільнено відповідно до п.2 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 176).

12.04.2018 року звернувся до начальника СППЗ ГУНП в Харківській області полковника поліції Новикова В.В. із заявою про призначення пенсії за вислугою років (а.с. 99).

Під час дослідження судом вищевказаної заяви, представник відповідача 1 пояснив, що вона по суті не була розглянута Головним управлінням Національної поліції України в Харківській області, оскільки заява була не встановленого зразка. Поряд із цим, представник відповідача 1 зазначила, що з ії змісту суб`єкт владних повноважень зрозумів обставини звернення та бажання ОСОБА_1 призначити йому пенсію за вислугою років. У зв`язку із чим, відповідачем було самостійно сформовано необхідний пакет документів, який разом із Поданням про призначення пенсії від 26.04.2018 року № 100/36332 відповідачем 1 скеровано до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (а.с.172-194).

26.04.2018 року ГУНП в Харківській області сформовано подання про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугою років за № 100/36332 (а.с. 172).

Так, у вказаному поданні зазначено, що ОСОБА_1 , полковник поліції, начальник сектору кримінальної поліції Коломацького ВП Валківського ВП ГУНП в Харківській області, звільнений у запас згідно наказу ГУНП в Харківській області від 11.04.2018 року по ст. 77 ч.1 п.2 (через хворобу).

Як вбачається зі змісту протоколу ГУ ПФУ в Харківській області від 21.05.2018 року пенсію ОСОБА_1 призначено з 12.04.210 року згідно Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року (а.с. 170).

11.06.2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника сектору з питань пенсійного забезпечення ГУНП в Харківській області полковника поліції Новикова В,В. із заявою, в якій просив надати розпорядження підлеглим особам про прийняття від ОСОБА_1 заяви та всіх необхідних документів, які стосуються призначення пенсії за вислугу років на умовах пункту «ж» ст.. 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», здійснити підготовку та подання цих документів до органу, який приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії за вислугою років (а.с. 35-36). Вказана заява позивача отримана ОСОБА_4 11.06.2018 року.

Судом встановлено, що порушення прав позивача полягає саме у неможливості реалізувати своє право на звернення (подачу) до Головного управління Національної поліції України в Харківській області заяви та всіх необхідних документів, які стосуються призначення пенсії за вислугу років саме на умовах пункту «ж» ст. 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач пояснив, що саме у зв`язку з протиправною бездіяльністю працівників Головного управління Національної поліції України в Харківській області, а саме умисної нереєстрації вказаної заяви ОСОБА_1 , він і змушений був звернутися із заявою від 11.06.2018 року до начальника сектору з питань пенсійного забезпечення ГУНП в Харківській області полковника поліції Новикова В.В. Позивач пояснив у судовому засіданні 13.05.2019 року, що бездіяльність відповідача 1 полягає у пасивній поведінці суб`єкта владних повноважень, яка полягає у неприйнятті рішення за заявою від 11.06.2018 по суті поставлених питань.

Представник відповідача 1 заперечив проти вищевикладених обставин та зазначив, по-перше, що за заявою ОСОБА_1 від 11.06.2018 року було прийнято рішення у формі листа від 09.07.2018 року № С-423/119-29-2/01-2018, яким поставлено заявника до відома, що згідно наданих матеріалів для призначення пенсії (розрахунок вислуги років та грошовий атестат), відповідачем 1 було встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з посади начальника сектору кримінальної поліції Коломацького ВП Валківського ВП ГУНП в Харківській області. Вказані матеріали були надіслані до ГУ ПФУ в Харківській області. По-друге, заявника також поінформовано про відсутність підстав щодо направлення матеріалів до ГУПФУ в Харківській області для призначення пенсії, як колишньому працівнику навчального закладу (а.с.37).

Додатково представник відповідача 1 зауважив на тому, що ОСОБА_1 не було обмежено у можливості реалізувати своє право на звернення до Головного управління Національної поліції України в Харківській області із заявою та всіма необхідними документами, які стосуються призначення пенсії за вислугу років саме на умовах пункту «ж» ст. 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» шляхом надіслання поштового направлення.

27.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУПФУ в Харківській області із заявою, в якій просив провести перерахунок пенсії з дня її призначення за правилами нарахування пенсії за вислугою років як особам, вказаним у п. «ж» ч.1 ст. 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с. 38-39).

У вказаній заяві ОСОБА_1 також звернув увагу управління на те, що право вибору пенсії належить заявнику відповідно до ст..7 ч. 11 ст. 43 Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який є частиною пенсійного законодавства.

Листом від 26.10.2018 року № 5278/С-14 ГУ ПФУ в Харківській області повідомлено ОСОБА_1 про розгляд його заяви та зазначено, що на підставі рішення Кабінету Міністрів України силові міністерства та відомства повідомляють ПФУ про підстави перерахунку пенсії військовослужбовцям та надають відповідні документи для проведення перерахунку. З огляду на зазначене, підстави для перерахунку пенсії ОСОБА_1 відсутні (а.с. 43-44).

Не погоджуючись із вищевказаними діями Головного управління Національної поліції України в Харківській області, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд: визнати протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не оформлення всіх необхідних документів та свого подання про призначення пенсії стосовно ОСОБА_1 як працівника навчального закладу, зазначеного в пункті "ж" ст. І2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а також зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області оформити всі необхідні документи та своє подання про призначення пенсії стосовно ОСОБА_1 - як працівника навчального закладу, зазначеного в пункті "ж" ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" і направити їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Щодо заявлених позовних вимог до відповідача 1, суд зазначає наступне.

Так, згідно з п. «б» ч.1 ст. 50 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії відповідно до цього Закону призначаються особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пунктів «а», «в» статті 12 цього Закону, - з наступного дня після звільнення їх зі служби, але не раніше того дня, по який їм сплачено грошове забезпечення, а членам сімей зазначених осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, а також пенсіонерів з їх числа - з дня смерті годувальника, але не раніше того дня, по який йому сплачено грошове забезпечення або пенсію, крім випадків призначення їм пенсій з більш пізніх строків. Особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які визнані особами з інвалідністю до закінчення трьох місяців з дня звільнення їх зі служби внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства, пенсія призначається з наступного дня після звільнення їх зі служби, але не раніше того дня, по який їм сплачено грошове забезпечення

Відповідно до ч.3 ст.50 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб`пенсія за минулий час при несвоєчасному зверненні призначається з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією.

Відповідно до п.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року № 3-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 року за № 135/13402, заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи). Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Згідно з п.п.12-13 Порядку № 3-1, уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи. Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії. У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені пунктом 6 цього Порядку. Копії документів, необхідних для призначення пенсії, що подаються уповноваженими структурними підрозділами до органів, що призначають пенсії, мають бути завірені цими уповноваженими структурними підрозділами в установленому порядку. Копії документів, необхідних для призначення пенсії, що подаються безпосередньо заявниками до органів, що призначають пенсії, завіряються органами, що призначають пенсії.

З системного аналізу вищезазначених норм права випливає, що органом, який наділений компетенцією щодо призначення (перерахунку) пенсії, у тому числі, і колишнім працівникам МВС, є відповідні територіальні головні управління Пенсійного фонду України, куди пенсіонер має право звернутись через уповноважені структурні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України, на які покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів з формуванням відповідного подання.

Тобто, компетенція уповноваженого структурного підрозділу пенсійного забезпечення військовослужбовців (у даному випадку ГУНП в Харківській області) обмежується виключно підготовкою, поданням до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів та оформленням відповідного подання, у разі звернення особи із заявою про призначення пенсії, а вирішення питання про наявність/відсутність підстав для призначення особі того чи іншого виду пенсії відноситься до виключних (дискреційних) повноважень територіального органу ПФУ.

Стосовно оцінки ГУНП в Харківській області обставин того, що ОСОБА_1 на момент звільнення та виходу на пенсію не мав статусу працівника навчального закладу МВС України, оскільки був звільнений як поліцейський з посади начальника сектору кримінальної поліції Коломацького ВП Валківського ВП ГУНП в Харківській області, то суд зазначає, що така оцінка вищезазначеним обставинам не відноситься до компетенції відповідача у розумінні Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій від 30.01.2007 року № 3-1.

Дослідивши зміст відповіді ГУНП в Харківській області від 09.07.2018 року № С-423/119-292/01-2018 на заяву ОСОБА_1 суд, по-перше, не може встановити який перелік документів було досліджено відповідачем 1 при розгляді заяви позивача від 11.06.2018 року, якщо серед додатків до вказаної заяви міститься лише заява ОСОБА_1 до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.04.2018 року та ксерокопія відповіді № 3070 від 16.05.2018 року на вказане звернення.

По-друге, зі змісту відповіді вбачається, що відповідачем 1 не надано як жодної оцінки щодо поставлених ОСОБА_1 в заяві питань та не вказано підстав неприйняття працівниками сектору з питань пенсійного забезпечення ГУНП в Харківській області заяви та всіх необхідних документів від позивача, які стосуються призначення пенсії за вислугу років саме на умовах пункту «ж» ст. 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», так і не спростовано вищевказаних обставин, які й слугували підставою для звернення до Начальника сектору з питань пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області полковника поліції Новікова В.В., а в подальшому й до суду із даним позовом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що фактично ГУНП в Харківській області, обмеживши позивача у його праві на звернення до відповідача 1 із заявою та документами про призначення пенсії за п. «ж» ст. 1-2 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», передчасно, зробив висновок про невідповідність позивача переліку осіб, які мають право на отримання такої пенсії за п. «ж» ст. 1-2 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Підсумовуючи вищезазначене, враховуючи те, що відповідачем 1, як суб`єктом владних повноважень, на якого в розумінні КАС України покладається обов`язок доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності, суд приходить до висновку, що відповідачем 1 не виконано свої безпосередні обов`язки, які повинні та мають бути ним виконані в силу вимог чинного законодавства, ГУНП в Харківській області допущено протиправну бездіяльність щодо неприйняття від ОСОБА_1 заяви та документів для формування подання про призначення пенсії ОСОБА_1 за пунктом п. «ж» ст. 1-2 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онерїлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно з ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

На підставі вищезазначеного, з метою уникнення повторного звернення особи до суду для відновлення своїх прав, суд з урахуванням вимог ст. 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУНП в Харківській області прийняти від ОСОБА_1 . заяву з відповідними документами для призначення ОСОБА_1 пенсії за пунктом "ж" ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", виготовити та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області матеріали для призначення пенсії позивачу за п. «ж» ст. 1-2 відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Щодо вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо необчислення ОСОБА_1 призначеної пенсії як працівнику навчального закладу, зазначеного в пункті "ж" ст. І2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області обчислити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років як працівнику навчального закладу, зазначеного у пункті "ж" ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", то суд зазначає наступне.

Вказані вимоги є передчасними, оскільки наразі ГУНП в Харківській області до ГУ ПФУ в Харківській області з поданням про призначення пенсії позивачу за пунктом "ж" ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" не звертався, а відтак ГУ ПФУ в Харківській області на момент вирішення справи не вирішив питання про призначення, обчислення та виплату вказаної пенсії позивачу та не прийняв жодного рішення та вчинив дій, у разі не згоди з чим позивач має право на звернення до суду.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з вищенавених судом підстав.

Розподіл судових витрат проводиться у відповідності до вимог ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 14, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до 1) Головного управління Національної поліції України в Харківській області, 2) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Харківській області щодо неприйняття від ОСОБА_1 заяви та документів для формування подання про призначення пенсії ОСОБА_1 за пунктом «ж» ст. 1-2 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Харківській області прийняти від ОСОБА_1 заяву з відповідним переліком документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за пунктом "ж" ст. 1-2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Харківській області виготовити та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області матеріали для призначення пенсії ОСОБА_1 за пунктом «ж» ст. 1-2 відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції України в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 5, м. Харків, 61002, ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 16 травня 2019 року.

Суддя Горшкова О.О.