Справа № 520/11908/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 р.Справа № 520/11908/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороз М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 15.01.19 року по справі № 520/11908/18

за позовом ОСОБА_1

до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області

про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в якому просить суд:

скасувати постанову від 31.08.2018 року старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кунєвої Марини Іванівни ВП №57029163 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 740 895. 94 грн.;

скасувати постанову від 10.12.2018 року старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кунєвої Марини Іванівни ВП №57785901 про арешт коштів боржника;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області судові витрати у розмірі 1409,60 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2019р. адміністративний позов задоволено. Скасовано постанову від 31.08.2018 року старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кунєвої Марини Іванівни ВП №57029163 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 740 895, 94 грн. Скасовано постанову від 10.12.2018 року старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кунєвої Марини Іванівни ВП №57785901 про арешт коштів боржника.

Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає, що рішення суду від 14.01.2019 в частині задоволених вимог, прийнято при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права та неправильного вирішення справи. Вказує, що судом було неправильно застосовано в даному випадку для вирішення спірних правовідносин статтю 27 Закону України «Про виконавче провадження». Також, відділ не погоджується з тим, що державним виконавцем не було вчинено жодних дій, спрямованих на фактичне стягнення заборгованості з боржника. Вважає, що державний виконавець здійснює усі заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження». Просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2019 скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу , вважає рішення суду першої інстанції прийнятим із додержанням норм процесуального та матеріального права права , просить відмовити у задоволені апеляційної скарги , рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі представника.

Відповідно до ч.7 ст . 287 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Сторони по справі повідомлялись на електронні адреси, які містяться в матеріалах справи.

В судове засідання сторони не з"явилися.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача , перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що 21.08.2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Кунєвою Мариною Іванівною було відкрито виконавче провадження ВП №57029163 з виконання виконавчого листа №641/9187/15-ц від 01.03.2018 року, виданого на виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в розмірі 335 760, 96 дол. США, що становить 7 408 959, 43 грн.

28.08.2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у вказаному вище виконавчому провадженні було подано заяву про повернення виконавчого документа стягувачу.

31.08.2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Кунєвою Мариною Іванівною винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону України №1404-VIII.

31.08.2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Кунєвою Мариною Іванівною винесено постанову ВП №57029163 про стягнення виконавчого збору у розмірі 740 895, 94 грн. з ОСОБА_1 на користь Шевченківського ВДВС на підставі ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

27.11.2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Кунєвою Мариною Іванівною винесено постанову ВП №57785901 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 31.08.2018 року.

10.12.2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Кунєвою Мариною Іванівною винесено постанову ВП №57785901 про арешт коштів боржника, якою було накладено арешти на наступні рахунки ОСОБА_1: №№НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 в Харківське ГРУ АТ КБ «ПриватБанк».

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що обов'язковими умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання судового рішення; вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Суд вважає , що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми, розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми. Без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Однак , колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову , виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України Про виконавче провадження (далі Закон № 1404) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, правомірними вважаються дії державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом.

Спірні правовідносини склались з приводу правомірності винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та відкриття провадження з її виконання, а відтак при вирішенні спору слід виходити з положень Закону України Про виконавче провадження.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон №1404, згідно з яким примусове виконання рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 1 Закону № 1404 передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною другою статті 27 Закону №1404 визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що виконавчий збір є обовзковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Частиною шостою статті 27 Закону N 1404-VIII передбачено, що у разі наступних пред'явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Отже, у разі стягнення з боржника всієї суми виконавчого збору, при повторному предявленні виконавчого документа до виконання до органів державної виконавчої служби - виконавчий збір не стягується.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 Закону України Про виконавче провадження під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

За правилами пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частиною першою статті 40 Закону №1404 визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз зазначених норм у сукупності надає підстави для висновків, що після зміни правового регулювання відповідно до Закону №1404 стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому, виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.02.2018 року у справі № 816/823/17.

Враховуючи, що виконавчий документ повернуто за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто, дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з поверненням виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону №1404, отже, є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім цього, ч.3 статті 40 Закону №1404 передбачено, що виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Відповідно до ч.І п.5 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню виконавчі документи: постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 2 Закону №1404 постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом.

Відповідно до ч.І ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред»явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган,- які можуть бути пред»явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно ч.2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінченням строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Згідно із частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із пунктом шостим частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 48 Закону № 1404-VIII передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Пунктом шостим цієї ж статті передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно ч.1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

27.11.2018р. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №57029163 від 31.08.2018 року, виданої Шевченківським відділом державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 740895,94 грн.

З метою встановлення наявності або відсутності відкритих рахунків, місця роботи боржника ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України направлені відповідні запити.

Згідно відповіді Державної фіскальної служби України №, боржник має відкриті розрахункові рахунки в установі банку.

Керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про арешт коштів боржника за №57785901 від 10.12.2018 року.

Таким чином, оскільки після відкриття виконавчого провадження державний виконавець повинен у повному обсязі вчиняти виконавчі дії спрямовані на виконання виконавчого документа, у тому числі, здійснювати накладення арешту на майно боржника.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувані постанови від 31.08.2018 про стягнення виконавчого збору ВП №57029163 та від 10.12.2018 року №57785901 про арешт коштів боржника є правомірними та відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження".

Доводи позивача про те, що державним виконавцем не вчинено дії щодо стягнення виконавчого збору, а також щодо підстав закінчення виконавчого провадження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в межах даного спору розглядається питання щодо правомірності постанов від 31.08.2018 про стягнення виконавчого збору ВП №57029163 та від 10.12.2018 року №57785901 про арешт коштів боржника як окремих актів індивідуальної дії, будь-які інші дії чи рішення державного виконавця позивачем не оскаржуються.

Визначені вище обставини не були взяти до уваги при розгляді справи в суді першої інстанції.

При цьому , судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2019 року по справі № 520/11908/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров