Справа № 280/1046/19
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року Справа № 280/1046/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження, без виклику учасників справи (у письмовому провадженні), адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), до Бердянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вул. Консульська, буд. 23-л, м.Бердянськ, Запорізька область, 71118) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

12.03.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ), в особі представника ОСОБА_2 , до Бердянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач або Бердянське ОУПФУ в Запорізькій області), в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, викладене у відмові відповідача від 11.09.2018,

- визнати бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії протиправною,

- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 06.07.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Крім того, просить розглянути справу в порядку загального позовного провадження.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач (представник позивача) зазначив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України та постійно, з 1994 року, мешкає у ОСОБА_3 . Необхідний для призначення пенсії трудовий стаж позивач здобула на території України (24 роки 9 місяців та 5 днів), тобто має всі необхідні умови для призначення пенсії за віком. З метою призначення пенсії представник позивача звернувся до відповідача із заявою від 28.08.2019, проте відповідач відмовив у призначені пенсії (лист від 11.09.2019 №405/Л-29) оскільки представником ОСОБА_1 не виконанні умови ст.47 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та не надано документів, передбачених п.4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій (відсутня інформація про адресу проживання в межах України або банківського рахунку). Проте, позивач вважає безпідставними посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не має зареєстрованого місця проживання на території України, оскільки як зазначено в рішенні Конституційного Суду України та рішеннях Європейського суду з прав людини, не проживання (не реєстрація) на території України не може бути підставою для позбавлення позивача гарантованих громадянам України конституційних прав. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 18.03.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 280/1046/19. Судове засідання призначено на 11.04.2019 без виклику сторін.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив (вх.13797 від 08.04.2019) в якому зазначив, що 23.03.2018 (листом №4559/03) позивача повідомлено про те, що стаж її роботи складає 24 роки 9 місяців 5 днів та про необхідність надання пакету документів для призначення пенсії, згідно Порядку подання та оформлення документі для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України» №22-1 від 25.11.2005. Проте позивачем не надано повного пакету документів, які передбачені п. 4.10 Порядку (відсутня інформація про адресу проживання в межах України або банківського рахунку). В зв`язку з чим у відповідача були відсутні підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком. Що стосується вимоги про проведення індексації та компенсації втрати частини доходів, то компенсація та індексація проводиться у разі якщо пенсія була нарахована і не виплачена. В зв`язку з тим, що пенсія позивачу не призначалась та не нараховувалась відсутні підстави для проведення індексації та компенсації втрати частини доходів. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

18.04.2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№14419) в якій зазначено, що твердження відповідача про порушення позивачем п. 4.10 Порядку є необґрунтованим та не відповідає дійсності, оскільки Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 по справі №25-рп/2009 зазначив, що кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Отже, позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення. Також зазначає, що чинним законодавством України забороняється звужувати та обмежувати (прив`язувати до факту призначення пенсії, а не до обов`язку її призначити) встановлене Законом право на індексацію пенсійних виплат та компенсацію втрати частини доходів. З урахуванням наданих у відповіді на відзив пояснень просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий органом 2ІSR, 04.02.2010 року (а.с. 29-45).

Трудовий стаж (стаж роботи) позивача складає 24 роки 9 місяців 5 днів, що підтверджується листами відповідача від 23.03.2018 №4559/03 (а.с. 86) та від 11.09.2018 №405/Л-29 (а.с. 92).

24.08.1994 ОСОБА_1 виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль (а.с. 31).

Перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою: АДРЕСА_2 місто АДРЕСА_3 , Україна, що підтверджується листом Пенсійного фонду України від 13.06.2017 №6950/Л-11 (а.с. 63).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

З метою призначення пенсії за віком позивач, через свого представника, звернулась до Бердянського ОУПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії (а.с. 67-70).

Листом від 23.06.2017 №110/Л-26 відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії, мотивуючи це тим, що представником позивача не додано до заяви оригіналів всіх необхідних документів (а.с. 71-72).

Також, 20.07.2017 відповідач повторно відмовив у призначені пенсії (лист №129/Л-4, а.с.74-75). У відмові зазначено, що: «…той факт, що громадянка ОСОБА_1 колись мешкала на території м.Бердянська Запорізької області не породжує причинний зв`язок із її вимогою сьогодні призначити пенсію…».

Також у цьому листі вказано, що «…на сьогодні на законодавчому рівні порядок та виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору регламентовано не було. Ця прогалина полягає у відсутності механізму виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору…».

Не погодившись з вищезазначеними відмовами позивач звернулась з позовом до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28.02.2018 по справі №808/4196/17 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Зобов`язано Бердянське ОУПФУ в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.07.2017 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні (а.с. 78-80).

02.03.2018 представником позивача були надіслані до Бердянського УПФУ в Запорізькій області оригінали довідки про заробіток для обчислення пенсії Бердянського державного заводу скловолокна №_122- НОМЕР_2 від 14.04.2011 та уточнюючої довідки про особливий характер роботи чи умови праці, необхідні для призначення пільгової пенсії Бердянського заводу скловолокна №04 від 01.07.1994 (а.с. 83-85).

Листом від 23.03.2018 №4559/03 відповідач повідомив представника позивача, що на виконання рішення суду, питання призначення виплати пенсії ОСОБА_1 може бути розглянуте після надання додаткових документів, необхідних для призначення пенсії. Також у листі було зазначено, що наявні документи не підтверджують реєстрацію ОСОБА_1 ні в м.Бердянську, ні взагалі на території України.

28.08.2018 представником позивача були надані до Бердянського ОУПФУ в Запорізької області додаткові документи, а саме:

- нотаріально завірена копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 ;

- нотаріально завірена копія ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ;

- нотаріально завірена копія паспорта трудової книги ОСОБА_1 ;

- нотаріально завірена копія довіреність на представників позивача (а.с. 89-91).

Однак, листом від 11.09.2018 за №405/Л-29 відповідач знову відмовив позивачу в призначенні пенсії, на підставі того, що представником ОСОБА_1 не виконані умови ст. 47 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та не надано документів, передбачених відповідно до п. 4.10 Порядку (відсутня інформація про адресу проживання в межах України або банківського рахунку) (а.с. 92).

Вважаючи зазначене рішення та бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

За приписами статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадян України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009, пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009, оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону №1058-ІV, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (далі - Порядок) особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий органом 2ІSR, 04.02.2010 року. Зазначений паспорт дійсний до 04.02.2020 (а.с. 29).

Тобто, позивач, як громадянин України, має право на звернення до Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії.

Вік та стаж роботи позивача (встановлений відповідачем у листах від 23.03.2018 №4559/03 (а.с. 86) та від 11.09.2018 №405/Л-29 (а.с. 92)) відповідають необхідним вимогам для призначення пенсії за віком, встановленим ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Виходячи з приписів статті 24 Конституції України суд зазначає, що проживаючі в Ізраїлі громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За таких обставин, посилання відповідача на відсутність у позивача реєстрації на території України, як на підставу для відмови у призначенні пенсії є необґрунтованими та такими, що суперечать Конституції України та міжнародним зобов`язанням України.

Вищевказаний висновок суду узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена в постановах від 12.03.2019 по справам: №308/6229/16-а (адміністративне провадження №К/9901/17631/18), №441/1239/17 (адміністративне провадження №К/9901/16361/18), №752/10522/16-а (адміністративне провадження №К/9901/13541/18) та інших.

Окремо, суд зазначає, що листом Пенсійного фонду України від 13.06.2017 №6950/Л-11 (а.с. 63) саме на відповідача був покладений обов`язок розглянути заяву позивача про призначення пенсії, оскільки до виїзду за кордон позивач проживала на території міста Бердянськ Запорізької області.

Щодо вимоги про визнання рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії протиправною, суд зазначає, що сторонами суду не наданий документ у формі рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу. В даному випадку позивач відмовив у призначенні пенсії листом від 11.09.2019 №405/Л-29.

Разом з тим, за приписами ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Отже, зазначеною нормою визначено, що за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії відповідач повинен прийняти рішення.

Крім того, п. 4.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, визначено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Також, п. 4.7 зазначеного порядку визначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Судом з листів відповідача від 23.03.2018 №4559/03 та від 11.09.2018 №405/Л-29 встановлено, що відповідачем не приймалось рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії, як того вимагає ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», доказів протилежного суду не надано, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо не призначення позивачу пенсії протиправною, суд зазначає, що як зазначено вище відповідачем не було прийняте рішення за наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії, а відтак допущена бездіяльність (не виконані приписи ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Оскільки судом встановлено, що відповідачем допущена бездіяльність, а саме не прийняте рішення за наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії, то суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення за наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 06.07.2017.

Щодо позовних вимог про індексацію втрати частини доходів та компенсацію втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Згідно статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі - Закон №1282) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 2 Закону № 1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону №1058, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-III).

За змістом наведених норм обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати.

Строки виплати пенсії встановлені Законом №1058-IV, відповідно до частини 1 статті 47 якого пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що наразі пенсію позивачу не призначено, жодних виплат на його користь не проводилось.

Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Отже, вимоги про індексацію втрати частини доходів та компенсацію втрати частини доходів є передчасними.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.07.2018 року по справі 487/6923/16-а, від 10.07.2018 року по справі № 404/6317/16-а, від 18.09.2018 року по справі № 522/535/17, від 12.03.2019 по справі №441/1239/17, від 12.03.2019 по справі №752/10522/16-а (адміністративне провадження №К/9901/13541/18) та інших.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позивачем вимог, а саме про зобов`язання відповідача, у порядку визначеному ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», прийняти рішення за наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 06.07.2017, з урахуванням правової оцінки викладеної судом у цьому рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Порядок розподілу судових витрат визначений ст.139 КАС України.

Матеріалами справи встановлено факт сплати позивачем судового збору у розмірі 768,40 грн.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ), в особі представника ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), до Бердянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вул. Консульська, буд. 23-л, м.Бердянськ, Запорізька область, 71118) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Бердянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вул. Консульська, буд. 23-л, м.Бердянськ, Запорізька область, 71118) щодо не прийняття рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) про призначення пенсії від 06.07.2017 протиправною.

Зобов`язати Бердянське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вул. Консульська, буд. 23-л, м.Бердянськ, Запорізька область, 71118; ), у порядку визначеному ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», прийняти рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) про призначення пенсії від 06.07.2017, з урахуванням правової оцінки викладеної судом у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривен 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Бердянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вул. Консульська, буд. 23-л, м.Бердянськ, Запорізька область, 71118; ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Кисіль