Справа № 328/21/18(ЗП/808/46/18)
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 квітня 2019 року м. Дніпросправа № 328/21/18(ЗП/808/46/18)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),

суддів: Дурасової Ю.В., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Комар Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Токмацького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.11.2018 р. (суддя Конишева О.В., повний текст виготовлено 01.11.2018 р.) по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Токмацького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и В:

02.01.2018 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулися до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Токмацького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, де, посилаючись на те, що є батьками неповнолітнього, в червні та листопаді 2017 р. зверталися до відповідача з приводу видачі дитині паспорту громадянина України виключно у формі паспортної книжечки у зв`язку з категоричною відмовою від оформлення паспорту з електронним безконтактним носієм та з електронним чіпом. 25.11.2017 р. відповідач відмовив в оформленні паспорту громадянина України з використанням бланку паспорту громадянина України у формі книжечки, посилаючись на Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, відповідно чого оформлення та видача паспорту громадянина України здійснюється розпорядником ЄДДР у формі картки. Так як вважають відмову незаконною, просять суд визнати протиправною відмову відповідача у видачі неповнолітньому ОСОБА_3 в зв`язку з досягненням 16 річного віку паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 2503-Х11 від 26.06.1992 р. та зобов`язати відповідача оформити і видати неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народження, паспорт у формі паспортної книжечки.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.11.2018 р. адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною відмову відповідача у видачі неповнолітньому ОСОБА_3 , 2001 р. народження, паспорту у формі паспортної книжечки та зобов`язано відповідача оформити і видати неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт у формі паспортної книжечки, а в решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обгрунтовано тим, що неможливість отримання паспорту у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Не погодившись з Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.11.2018 р., відповідач подав апеляційну скаргу, де просив скасувати Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.11.2018 р., прийняти нову постанову, де відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на той факт, що позивачі зверталися до відповідача 27.06.2017 р. та 23.11.2017 р. відповідно Закону України «Про звернення громадян» просили надіслати їм відповідь, але не зверталися з відповідним переліком документів та не подавали заяви встановленого зразка для видачі паспорту.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники відповідача просила задовольнити апеляційну скаргу, інші особи, які приймають участь у справі, до суду не з`явилися, про дату слухання справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 .

З матеріалів справи вбачається, що в червні та листопаді 2017 р. батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 зверталися до відповідача з приводу видачі дитині паспорту громадянина України виключно у формі паспортної книжечки у зв`язку з категоричною відмовою від оформлення паспорту з електронним безконтактним носієм та з електронним чіпом.

05.07.2017 р. та 25.11.2017 р. відповідач повідомив батьків про те, що відповідно Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, кожен громадянин, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, та в зв`язку з поступовою заміною паспортів громадян України у формі книжки на паспорти громадян України у формі картки державою не передбачена можливість обрання виду та форми, а встановлена необхідність отримання паспорту у формі картки.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, посилався на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду 19.09.2018 у постанові по зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) та задовольнив позовні вимоги.

Відповідно постанови від 19 вересня 2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначає, що статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року N 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами - Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява N 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює не якість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватися, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норми Закону N5492-VI на відміну від норм Положення N 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорту у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорту у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у видачі паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт N 2503-XII є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у зразковій справі, має бути врахованій судом при розгляді типової справи у відповідності до ч. 3 ст. 291 КАС України.

Разом з тим, на відмінність від зразкової справи, де повнолітня особа звернулась із заявою про видачу паспорта у формі книжечки після одруження і зміни прізвища, в справі, що розглядається, заявником є шістнадцятирічна дитина (на час звернення до відповідача), яка вперше звернулась з приводу отримання паспорту 23.11.2017 р., разом із своїми законними представниками - батьками. Перша заява від 27.06.2017 р. підписана, лише, батьком неповнолітнього, а заява від 23.11.2017 р. підписана як неповнолітнім, так і його батьками. В заяві від 23.11.2017 р. заявники просили відповідно до Закону України «Про звернення громадян» надіслати заявнику письмову відповідь на вищевказану адресу та зазначили, що копію свідоцтва про народження і дві фотокартки для оформлення паспорту буде подано у разі позитивної відповіді на заяву.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що відповідачем не було надано для заповнення належну форму заяви (Ф1), яка підлягає заповненню для отримання паспорту зразка 1992 року. Також, позивачам та їх неповнолітній дитині не було роз`яснено, що такий бланк є у вільному доступі. Жодні документи до заяви не додані, але зі змісту заяви встановлено, що позивачі мали намір подавати заяву встановленої форми разом із необхідними документами.

Крім того, судом встановлено, що, надаючи відповідь на заяву позивачів від 23.11.2017 р. з проханням оформити паспорт громадянина України по досягненню 16 річного віку зразка 1994 р., відповідач не обґрунтовує свою відмову тим, що заява подана у неналежній формі, або відсутні документи, які вимагаються від заявника в обов`язковому порядку, і розглянув заяву в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян».

Статтею 77 ч.2 КАС України передбачено, що «в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин».

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги щодо ненадання під час звернення позивачів заяви встановленої форми та певних документів не можуть бути прийняті судом до уваги, як такі, що підлягають оцінці під час вирішення питання щодо правомірності оскаржуваного рішення, оскільки це не було підставою прийнятого рішення.

За таких обставин, судом встановлено, що волевиявлення позивачів направлено на реалізацію своїх прав щодо отримання паспорту, але внаслідок недобросовісних дій відповідача такі наміри не були здійснені.

Відповідно до ч. 8 статті 16 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 № 5492-VI (в редакції від 29.12.2015 року), уповноважений суб`єкт має право відмовити заявникові у видачі документа у разі, якщо: 1) за видачею документу звернувся заявник, який не досяг шістнадцятирічного віку, або представник особи, який не має документально підтверджених повноважень на отримання документа; 2) заявник вже отримав документ такого типу, який є дійсним на день звернення (крім випадків, зазначених у частині сьомій цієї статті); 3) заявник не надав усіх документів та інформації, необхідних для оформлення і видачі документа; 4) дані, отримані з бази даних розпорядника Реєстру, не підтверджують інформацію, надану заявником.

У рішенні про відмову у видачі документа, яке доводиться до відома заявника у порядку і строки, встановлені законодавством, мають зазначатися підстави відмови. Особа має право звернутися до уповноваженого суб`єкта з повторною заявою у разі зміни або усунення обставин, через які їй було відмовлено у видачі документа.

Таким чином, відмова у видачі паспорта, викладена у формі відповіді, наданої в порядку Закону України "Про звернення громадян" не є належним рішенням суб`єкту владних повноважень, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині визнання протиправною відмови відповідача у видачі паспорту в формі книжечки.

Крім того, суд зазначає, що з матеріалів справи слідує, що заява та необхідні документи відповідачем не вимагались і не розглядались, а тому вони відсутні у відповідача. Таким чином, зобов`язуючи відповідача оформити і видати неповнолітньому ОСОБА_3 паспорт громадянина України у формі книжечки, суд першої інстанції перебрав на себе повноваження відповідача, оскільки останній має розглянути відповідні документи та прийняти певне рішення, виходячи із своїх дискреційних повноважень.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне для захисту прав неповнолітнього ОСОБА_3 слід покласти на відповідача обов`язок розглянути заяву у порядку, передбаченому пунктом 1.3 розділу I Порядку оформлення і видачі паспорту громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 № 320, в редакції, який діяв на час звернення позивачів в листопаді 2017 року.

При цьому, слід роз`яснити позивачам, що вони повинні подати відповідачу: заяву про видачу паспорта у відповідній формі (додаток 1 до Порядку); свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см (фотокартки, що подаються для оформлення паспорта, мають бути виконані з одного негатива, із зображенням обличчя виключно анфас, без головного убору, виготовленими на тонкому білому або кольоровому фотопапері без кутика; для громадян, які постійно носять окуляри, обов`язкове фотографування в окулярах); платіжний документ з відміткою банку про сплату державного мита або копію документа про звільнення від сплати державного мита; довідку про реєстрацію особи громадянином України або свідоцтво про належність до громадянства України, а в необхідних випадках - інші документи, визначені статтею 5 Закону України «Про громадянство України» (за необхідності); паспорт громадянина України для виїзду за кордон - для громадян України, які постійно проживали за кордоном, після повернення їх на проживання в Україну; посвідчення про взяття на облік бездомних осіб, видане відповідним центром обліку бездомних осіб (для бездомних осіб).

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача оформити і видати паспорт у формі книжечки, та прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов`язати відповідача розглянути заяву позивачів і прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Керуючись ст.ст. 315,317,321,322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Токмацького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області - задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.11.2018 р. в частині зобов`язання Токмацького районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області оформити і видати неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 р. № 2503-Х11 скасувати та прийняти нову постанову в цій частині.

Зобов`язати Токмацький районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , подану 23.11.2017 року, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правових висновків суду.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з моменту її виготовлення в повному обсязі.

Головуючий - суддя Л.А. Божко

суддя Ю.В. Дурасова

суддя А.В. Суховаров