Справа № 2140/1896/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 2140/1896/18
Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.

Пятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Бойка А.В., Шевчук О.А.,

при секретарі Іщенко В.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 та його представника-адвоката Гонтаренко А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року (м. Херсон, дата складання повного тексту рішення 09.11.2018р.) по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Херсонській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

14.09.2018 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ Держпраці у Херсонській області, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову від 04.09.2018 року №ХС2233/506/АВ/П/ТД-ФС про накладення на нього штрафу в розмірі 335 070 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна постанова відповідача є неправомірною, оскільки була винесена безпідставно та на підставі необґрунтованих і помилкових висновках формально проведеної перевірки.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ФОП ОСОБА_1 адвокат Джамалли Р.Х. 10.12.2018 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09.11.2018 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та мотивовано наполягали на її задоволенні, скасуванні рішення суду 1-ї інстанції та задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання суду 2-ї інстанції не прибув з невідомих причин, про день, час та місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи позивача та його представника, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність усіх належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

31.07.2018 р. робочою групою з питань легалізації оплати праці та зайнятості населення, повноти сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України та соціальних фондів було проведено обстеження кафе «Домашня кухня», яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, де здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 За результатами вказаного обстеження (перевірки) складено акт, яким встановлено, що в даному кафе фактично працює 3 особи без укладених трудових договорів.

09.08.2018 р. начальником ГУ Держпраці у Херсонській області, у відповідності до вимог пп.3 п.5 «Порядку здійснення державного контролю з додержанням законодавства про працю» (затв. Постановою КМУ від 26.04.2017р. №295), винесено наказ №819 про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) з питань виявлення неоформлених трудових відносин за місцем здійснення фактичної діяльності АДРЕСА_3, «Домашня кухня».

14.08.2018 року, на підставі вказаного вище наказу від 09.08.2018р. №819 та направлення на проведення інспекційного відвідування від 09.08.2018р. №1107, інспектором праці ОСОБА_4 здійснено інспекційне відвідування кафе «Домашня кухня», яке належить ФОП ОСОБА_1 та розташоване за адресою: АДРЕСА_3.

Дане інспекційне відвідування проведено у присутності ФОП ОСОБА_1, яким, в свою чергу, отримано направлення на його проведення №1107.

14.08.2018 року за результатами здійснення інспекційного відвідування складено акт №ХС2233/506/АВ, в якому зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч.3 ст.24 КЗпП України та Постанови Кабінету Міністрів України №413 «Про порядок повідомлення ДФС та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», що виразилося в тому, що він (т.б. ФОП ОСОБА_1) у 2018 році фактично допустив до роботи працівників ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без укладення з ними трудових договорів та не повідомив про даний факт органи ДФС.

В той же день, т.б. 14.08.2018р., на адресу ФОП ОСОБА_1 винесено припис про усунення в строк до 14.09.2018р. виявлених перевіркою порушень.

15.08.2018 року відповідач направив копію акту та припис про усунення порушень на адресу ФОП ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку, оскільки останній відмовився їх отримувати.

04.09.2018 року Перший заступник начальника ГУ Держпраці у Херсонській області Франкевич Т.І., у присутності ОСОБА_1, розглянувши акт перевірки від 14.08.2018р. №ХС 2233/506/АВ, винесла постанову, якою на ФОП ОСОБА_1 було накладено штраф за порушення законодавства про працю в сумі 335070 грн.

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та спірної постанови відповідача.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту приписів п.1 «Положення про Державну службу України з питань праці» (затв. Постановою КМУ від 11.02.2015р. №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) - є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з пп.6 п.4 вказаного вище Положення №96, Держпраці, відповідно до покладених на неї завдань, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

А відповідно до пп.5 п.6 цього ж Положення, Держпраці, для виконання покладених на неї завдань, має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об'єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

Держпраці, у відповідності з п.7 цього ж Положення, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Так, ст.1 вказаного Закону №877 визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади АР Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Згідно із положеннями ч.ч.4,5 ст.2 цього ж Закону №877, заходи контролю здійснюються, зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами. Зазначені органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов'язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин 1,4,6-8, абзацу 2 частини 10, частин 13,14 статті 4, частин 1-4 статті 5, частини 3 ст.6, частин 1-4,6 ст.7, ст.ст.9,10,19,20,21, частини 3 статті 22 цього Закону.

Як свідчить ч.4 ст.4 Закону №877, виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності.

Процедуру ж здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю безпосередньо визначено «Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю» (затв. Постановою КМУ від 26.04.2017р. №295).

Так, відповідно до п.2 зазначеного вище Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 31.07.2018р. робочою групою з питань легалізації оплати праці та зайнятості населення, повноти сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України та соціальних фондів було проведено обстеження кафе «Домашня кухня», яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, де здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1, за результатами якого складено акт, в якому вказано, що в даному кафе фактично працює по цивільно-правовим угодам, але без оформлення трудових договорів 3 (три) найманих працівника (а.с.50).

Як свідчать матеріали справи, на підставі вказаного вище акту обстеження, 09.08.2018 р. начальником ГУ Держпраці у Херсонській області, у відповідності до вимог пп.3 п.5 «Порядку здійснення державного контролю з додержанням законодавства про працю» (затв. Постановою КМУ від 26.04.2017р. №295), винесено наказ №819 про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань виявлення неоформлених трудових відносин за місцем здійснення фактичної діяльності АДРЕСА_3, кафе «Домашня кухня».

Далі, як видно з матеріалів справи, 14.08.2018 року, на підставі вказаного вище наказу від 09.08.2018р. №819 та направлення №1107, інспектором праці ОСОБА_4, у присутності ФОП ОСОБА_1, було здійснено інспекційне відвідування кафе «Домашня кухня» (вул.АДРЕСА_3), де останній проводить свою підприємницьку діяльність, за результатами якого 14.08.2018 року складено акт №ХС2233/506/АВ, в якому зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч.3 ст.24 КЗпП України та Постанови Кабінету Міністрів України №413 «Про порядок повідомлення ДФС та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», що виразилося в тому, що він (т.б. ФОП ОСОБА_1) у 2018 році фактично допустив до роботи працівників ОСОБА_5 (продавець кукурудзи), ОСОБА_6 (повар) та ОСОБА_7 (бармен) без укладення з ними трудових договорів та не повідомив про даний факт органи ДФС.

В подальшому, як вже зазначалося вище, на підставі вказаного вище акту перевірки від 14.08.2018р. №ХС 2233/506/АВ, 04.09.2018р. Першим заступником начальника ГУ Держпраці у Херсонській області Франкевич Т.І. винесено постанову, якою на ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю (т.б. за допуск 3-х осіб до робити без укладання трудових договорів) було накладено штраф в сумі 335070 грн. При цьому, необхідно звернути увагу на той факт, що ні в матеріалах справи, ні в самій постанові будь-яких розрахунків застосованих до позивача штрафних санкцій не міститься.

Окрім того, одночасно необхідно також звернути увагу і на деякі недоліки та помилки, які апеляційний суд виявив в ході дослідження вказаних вище документів, підтверджуючих факт проведення цього інспекційного відвідування.

Так, як встановлено з матеріалів справи та пояснень позивача, ФОП ОСОБА_1 зареєстрований в с.Залізний порт, АДРЕСА_2 та, на підставі договору суборенди від 29.05.2018р. (а.с.19), фактично здійснює свою підприємницьку діяльність в невеликому кафетерії без назви (а не кафе) пл.40 кв.м, в якому не має кухні та, в свою чергу, який розташований за адресою АДРЕСА_3 (а не АДРЕСА_3, як помилково вказано відповідачем) і входить до складу розважального комплексу «Тропіканка», власником якого є ФОП ОСОБА_9

При чому, як пояснив в судовому засіданні позивач, в цьому кафетерії він здійснював свою підприємницьку діяльність з 29.05.2018р. (т.б. з моменту укладання договору суборенди) фактично особисто, а з червня 2018р. узяв собі в допомогу на літній (курортний) сезон 3-х «підрядників» (а не працівників) - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з якими, в свою чергу, 23.06.2018р. уклав цивільно-правові угоди, т.б. договори про надання послуг з реалізації товару (а.с.22-24), копії яких представляв перевіряючим інспекторам під час проведення ними інспекційних відвідувань (а.с.50,60), однак останні, в свою чергу, будь-якої уваги на них не звертали та жодної правової оцінки цим договорам не надали.

Також, слід зазначити, що на підтвердження факту своєчасного укладання вказаних вище договорів про надання послуг від 23.06.2018р. ФОП ОСОБА_1 було надано до суду 1-ї інстанції податковий розрахунок сум доходу, нарахованого та сплаченого на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, за 3-й квартал 2018 року, відповідно до якого останнім було реально сплачено до бюджету військовий збір за 3 особи, які працювали у нього за цими цивільно-правовими угодами, що, в свою чергу, підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями.

Крім того, позивачем, на підтвердження факту укладання та виконання вищезазначених договорів про надання послуг від 23.06.2018р. також було надано до суду додаткові угоди від 01.08.2018р. до цих договорів, акти надання послуг та реєстри документів, складених в рамках цих цивільно-правових угод (а.с.110-128).

Що ж стосується безпосередньо оскаржуваної постанови відповідача від 04.09.2018р. про накладення на позивача штрафу, якою фактично встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч.3 ст.24 КЗпП України та Постанови КМУ №413 «Про порядок повідомлення ДФС та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», то з цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, дійсно, статтею 265 КЗпП передбачена відповідальність юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Тобто, за змістом вищенаведеної норми, така відповідальність настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця.

Але, при цьому, в даному випадку повинен бути встановлений факт використання фізичною особою-підприємцем саме «найманої праці».

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст.1 КЗпПУ).

Частиною ж 1 статті 1 Цивільного кодексу України, в свою чергу, встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Як визначено у ч.1 ст.21 КЗпП України, «трудовий договір» - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, повинен дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в т.ч. матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як вбачається зі змісту приписів ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Умови ж укладення трудового договору встановлені статтею 24 КЗпП України, відповідно до якої, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі, додержання якої є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст.187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

А у відповідно ж до ст.208 Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Загальне визначення «цивільно-правового договору» міститься у статті 626 Цивільного Кодексу України, відповідно до частини 1 якої, «договором» є домовленість 2 (двох) або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається зі змісту вимог ст.901 ЦК України, за «договором про надання послуг» одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно ж до ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, зі змісту вищевикладених норм діючого законодавства слідує, що договори з громадянами на використання їх праці можуть укладатися як за трудовими договорами, так і за цивільно-правовими договорами (угодами). Але, основною ж відмінністю договорів цивільно-правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України, а трудові - Кодексом законів про працю України. При цьому, одночасно слід звернути увагу на те, що правова основа цивільно-правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають, оскільки сторонами таких договорів є «замовник» і «виконавець», а не «працівник» і «роботодавець».

Отже, за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Тобто, в даному випадку, «виконавець» робіт, на відміну від «найманого працівника», не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, такий працівник-виконавець не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до його трудової книжки та не видається наказ про прийом його на роботу.

Відтак, «цивільно-правовий договір» - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності та її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, оскільки метою договору є отримання певного матеріального результату. Тому цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання конкретної (сезонної) роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється.

За трудовим же договором, в свою чергу, працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. При цьому, такому працівникові гарантується своєчасна заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, які визначають після закінчення роботи і оформляють актами здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг), вже на підставі, в свою чергу, провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено і попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться.

Водночас, відповідно до п. «а» ч. З ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Таким чином, з системного аналізу наведених вище норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, що виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність працівника не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

За трудовим договором працівник має виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією підприємства, де він працює, дотримуватися трудової дисципліни (ст.ст.139-152 КЗпП України), на роботодавця покладається ряд обов'язків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору, а за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 ЦК України). При чому, у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, т.б. сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.327 ЦК України).

Так, як вбачається зі змісту наданих позивачем договорів від 23.06.2018р., умовами цих цивільно-правових угод (п.1.1.,1.2.,2.1.), укладених між ФОП ОСОБА_1 та 3 особами (ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_6) передбачено, що такі договори є цивільно-правовими угодами. Відносини, що виникають між сторонами з приводу виконання умов вказаних договорів, не є предметом регулювання норм трудового законодавства України. При цьому, виконавці виконують роботу на свій ризик, самостійно організовують виконання роботи, не підлягають під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не мають права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачують страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням.

Також, ще слід зазначити й про те, що відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність же «виконавця» послуг у цивільно-правових відносинах визначається безпосередньо самими сторонами у договорі або чинним цивільним законодавством України, зокрема, нормами ЦК України.

Отже, враховуючи вище вказані обставини та наведені норми діючого у цій сфері законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що за відсутності надання обґрунтованої правової оцінки представленим позивачем цивільно-правовим договорам, відповідач прийняв оскаржувану постанову про накладання на позивача штрафу без достатніх доказів в обґрунтування порушення позивачем законодавства про працю. Зокрема, недостатніми є обґрунтування того факту, що вказані в акті перевірки особи, фактично були допущені як працівники позивача до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Крім того, колегія суддів зазначає, що укладені між позивачем та зазначеними особами договори про надання послуг не були визнані недійсними (фіктивними) чи неукладеними у порядку, встановленому законом.

До того ж, судова колегія вважає за необхідне наголосити і на тому, що згідно з вимогами цивільного та податкового законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпція правомірності рішень платника податку (пп.4.1.4 п.4.1.ст.4 ПКУ).

Одночасно слід вказати й про те, що аналогічна правова позиція з цього спірного питання була викладена і Верховними Судом, зокрема в постанові від 24.04.2019р. по справі №822/1487/18.

Відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, деякі висновки суду ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.315 КАС України, вважає за необхідне задовольнити цю апеляційну скаргу позивача, скасувати оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції та задовольнити позов.

Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Херсонській області від 04.09.2018 року №ХС2233/506/АВ/П/ТД-ФС про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу в розмірі 335 070 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 13.05.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук