Справа № 200/2857/19-а
Суддя: Кошкош О.О.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 р. Справа№200/2857/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кошкош О.О., при секретарі Мурашко Д.О., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (ідентифікаційний код 40109058, 87517, Донецька обл., місто Маріуполь, проспект Нахімова, будинок 86). Позивач просив зобов`язати перерахувати вислугу років у пільговому обчисленні; зобов`язати внести зміни до наказу від 21.12.2018 №541 о/с в частині кількості вислуги років у пільговому обчислені та уточнивши підстави звільнення - "за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років"; зобов`язати підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області необхідні документи для призначення пенсії за вислугою років; зобов`язати виплатити суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 21.12.2018 по 14.02.2019 (включно) у розмірі 24650,64 грн. Позовні вимоги вмотивовані тим, що вислуга років на день звільнення визначена невірно, вона є достатньою для набуття права на пенсію за вислугою років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням зумовлений виходом на пенсію, отже запис в трудовій книжці підлягає уточненню "в зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років" відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України. За затримку розрахунку під час звільнення передбачена відповідальність згідно ст.116 КЗпП у розмірі суми середнього заробітку за 56 днів.

1 березня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 20 березня 2019 року.

На виконання ухвали суду від 01.03.2019 позивачем надані додаткові пояснення з приводу визначення позовних вимог в частині обчислення вислуги років, та зазначивши, що вислуга років з 15.08.1998 по 21.12.2018 складає 20 років 4 місяці 7 днів, пільгова вислуга років за час участі в АТО складає 7 років 6 місяців 20 днів, загальна вислуга 20 років 4 місяці 7 днів + 7 років 6 місяців 20 днів дорівнює 27 років 10 місяців 27 днів. (а.с. 29-30).

20 березня 2019 року, 9 квітня 2019 року ухвалами суду відкладено розгляд справи до 9 квітня 2019 року та 15 квітня 2019 року відповідно.

29 березня 2019 року відповідачем надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що позивач наполягала на задоволені заяви про звільнення, при цьому співробітниками Національної поліції в Донецькій області повідомлено її про недостатню кількість календарної вислуги років для виходу на пенсію. Наказом ГУ НП від 21.12.2018 №541 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Обчислення пільгової вислуги років здійснено з дотриманням Порядку обчислення вислуги років поліцейських, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою КМУ від 17.07.1992 № 393 (надалі - Порядок № 393). Крім того, у відповідача відсутні підстави для підготовки та направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області документів для призначення пенсії за вислугою років, оскільки вислуги 20 календарних років 04 місяці 06 днів служби при звільнення 21.12.2018 недостатньо для призначення пенсії відповідно до Закону №2262-ХІІ. Виплата грошового забезпечення поліцейським за час затримки розрахунку положеннями Порядку №260 не передбачено. Просив відмовити у задоволені позовних вимог.

Крім того, відповідачем зазначено про порушення строку звернення до суду, оскільки 21.12.2018 за вих.№22487/05/12/18 позивачу направлено лист з повідомленням про те, що наказом ГУНП в Донецькій області від 21.12.2018 №541 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

У судовому засіданні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 викликані в якості свідків, зазначили, що наказ про звільнення надійшов до управління 21.12.2018 після закінчення робочого дня, у зв`язку з чим, був надісланий ОСОБА_2 позивачу поштою.

Відповідно до частини 2, 5 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд враховує, що позовну заяву подано до поштового відділення Укрпошти 19.02.2019, а з наказом про звільнення позивач ознайомлена 22.01.2019, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи. Отже, звернення до суду здійснено в межах місячного строку.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано доказів про підтвердження отримання позивачем наказу про звільнення у строк понад один місць до дня звернення до суду, з урахуванням цього, суд дійшов висновку щодо визнання поважними причини пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду та як наслідок задоволення заяви позивача щодо поновлення пропущеного строку.

9 квітня 2019 року позивачем надана відповідь на відзив в якій зазначено, що у період з 15.08.1998 по 06.11.2015 ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 21.12.2018 в Національній поліції Україні, також брала участь в антитерористичній операції. Зазначає про достатню кількість вислуги років для виходу на пенсію.

15 квітня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 14 травня 2019 року.

Позивач у судовому засіданні позовну заяву з врахуванням наданих додаткових пояснень та визначення вислуги років (від 18.02.2019 № б/н) підтримав, просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовні заяві, представник відповідача до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд з`ясував наступні обставини справи.

ОСОБА_1 у період з 15.08.1998 по 06.11.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 21.12.2018 в Національній поліції Україні, про що свідчить трудова книжка серії НОМЕР_2 .

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 21.12.2018 № 541 о/с ОСОБА_1 звільнена зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію». При звільненні обраховано вислугу років на 21.12.2018, яка у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги складає 20 років 04 місяці 06 днів, у пільговому - 26 років 03 місяці 12 днів.

В розрахунку вислуги років зазначено, що час служби в календарному обчисленні складає 20 років 04 місці 06 днів, час служби в пільговому обчислені (без урахування календарної вислуги років) 05 років 11 місяців 06 днів; вислуга років у пільговому обчислені (з урахуванням вислуги років у календарному обчислені) - 26 років 03 місяці 12 днів.

20 лютого 2019 року ГУ НП у Донецькій області листом №К-60/05/12-2019 повідомило про те, що у відповідача відсутні підстави для внесення змін до наказу про звільнення.

13 березня 2019 року ГУ НП у Донецькій області листом №К-136/12/02-2019 повідомило про відсутність у ОСОБА_1 вислуги років для направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області матеріалів для призначення пенсії відповідно до Закону.

Щодо вимог про зобов`язання перерахувати вислугу років у календарному та пільговому обчисленні та внести зміни до наказу від 21.12.2018 №541 о/с шляхом визначення кількості календарної вислуги 20 років 4 місяці 7 днів та вислуги років у пільговому обчислені 27 років 10 місяців 27 днів, суд зазначає наступне.

Згідно трудової книжки 15.08.1998 ОСОБА_1 прийнята на службу в органи внутрішніх справ, 06.11.2015 звільнена з органів внутрішніх справ, 07.11.2015 прийнята до лав Національної поліції України, 21.12.2018 звільнена з Національної поліції України.

З розрахунку вислуги років вбачається, що період служби з 15.08.1998 по 21.12.2018 визначено як безперервний період та складає 20 років 04 місці 06 днів.

Однак, в календарному обчислені період проходження служби з 15.08.1998 по 21.12.2018 складає 20 років 4 місяці 7 днів (15.08.1998 - 14.08.2018 = 20 років, 15.08.2018-14.12.2018 = 4 місяці, 15.12.2018-21.12.2018 = 7 днів), у зв`язку з чим, суд дійшов висновку що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Обчислення вислуги років поліцейських здійснюється відповідно до Порядку обчислення вислуги років поліцейських, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою КМУ від 17.07.1992 № 393 (надалі - Порядок № 393).

Підпунктом «а» пункту 3 зазначеного цього Порядку визначено, що до вислуги років для призначення пенсій особам, на пільгових умовах зараховується один місяць служби за три, зокрема, час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції.

Довідкою від 23.08.2018 №5089/05/12-2018 Головного управління Національної поліції в Донецькій області підтверджено, що ОСОБА_1 в період з 21.07.2014 по 06.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.04.2018 брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області.

З розрахунку вислуги років вбачається, що до вислуги років у пільговому обчислені зараховані наступні періоди: з 21.07.2014 по 04.08.2014, з 14.09.2014 по 27.02.2015, з 12.03.2015 по 07.08.2015, з 20.09.2015 по 06.11.2015, 07.11.2015 по 11.01.2016, з 23.01.2016 по 20.04.2016, з 20.04.2016 по 27.06.2016, з 05.07.2016 по 11.07.2016, з 10.08.2016 по 26.09.2016, з 06.10.2016 по 20.10.2016, з 12.11.2016 по 14.11.2016, з 01.12.2016 по 22.12.2016, з 01.01.2017 по 03.01.2017, з 03.01.2017 по 17.02.2017, з 28.02.2017 по 10.07.2017, з 25.07.2017 по 02.08.2017, з 12.08.2017 по 09.10.2017, з 08.11.2017 по 01.04.2018, з 22.04.2018 по 01.05.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.ч.8,9 ст.79 КАС України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд зазначає, що відповідачем не надано належного обґрунтування не зарахування повних періодів, визначених в довідці від 23.08.2018 №5089/05/12-2018, до вислуги років на пільгових умовах для призначення пенсії особі.

Отже, враховуючи те, що під час проходження служби в період з 21.07.2014 по 06.11.2015, з 07.11.2015 по 30.04.2018 позивач брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області, що підтверджується відповідною довідкою, цей період зараховується на пільгових умовах як один місяць служби за три місяці, що складає 3 роки 9 місяців 10 дній (у календарному обчислені), та у пільговому обчисленні - 7 років 6 місяців 20 днів (без урахування календарної вислуги).

Таким чином, враховуючи те, що період служби ОСОБА_1 . в календарному обчисленні складає 20 років 4 місяці 7 днів, а час служби в пільговому обчислені (без врахування календарної вислуги) - 7 років 6 місяців 20 днів, то вислуга років у пільговому обчисленні (з урахуванням вислуги у календарному обчисленні) складає 27 років 10 місяців 27 днів.

Отже, наявні підстави для внесення змін до наказу № 541 о/с від 21 грудня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 із зарахуванням до вислуги років у календарному обчисленні (20 років 04 місяці 07 днів) час служби в період участі в антитерористичній операції з 22 липня 2014 року по 30 квітня 2018 року (3 роки 9 місяців 10 дній), як один місяць за три місяці.

Щодо вимог про зобов`язання внести зміни до наказу від 21.12.2018 №541 о/с в частині підстави звільнення - "за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років" та зобов`язання підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області необхідні документи для призначення пенсії за вислугою років суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:

1) у зв`язку із закінченням строку контракту;

2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;

3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;

4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

5) через службову невідповідність;

6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

7) за власним бажанням;

8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);

9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення;

11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262), пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше.

Частиною другої статті 17 Закону № 2262 передбачено, що до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Виходячи з наведеного, в Законі № 2262-XII не вказано, що пенсію за вислугу років можна призначати особам з вислуги, обчисленої на пільгових умовах; вказаним Законом чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається при наявності 24 календарних роки, та міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

Надаючи правову оцінку посиланням позивача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», відповідно до якої позивачу (на думку позивача) для призначення пенсії у вислугу років має зараховуватися пільговий стаж, суд виходить з наступного.

Відтак, приписи п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 суперечать приписам п. "а" ст.12 Закону № 2262-ХІІ, застосуванню підлягає саме Закон, оскільки у відповідності до ч.4 ст.9 КАС України має вищу юридичну силу.

При цьому законодавець у назві статті 17 Закону № 2262-ХІІ використовує формулювання: види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років "для призначення пенсії". Однак, саме календарна вислуга років є визначальною для набуття права на призначення такої пенсії.

Згідно з частиною четвертою статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Оскільки приписи пункту 3 Порядку № 393 суперечать приписам пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ, застосуванню підлягають саме положення Закону № 2262-ХІІ, як правового акта, що має вищу юридичну силу.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 295/6301/17, від 19 вересня 2018 року у справі № 725/1959/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 161/4876/17, від 27 лютого 2019 року №295/6454/17.

Враховуючи приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку щодо відсутності у позивача права на призначення пенсії за вислугою років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки позивач не має встановленої пунктом "а" частини першої статті 12 Закону № 2262-XII календарної вислуги років.

Суд зазначає, що позивачем реалізовано право на звільнення зі служби поліції відповідно до вимог п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» , отже відсутні підстави для звільнення у зв`язку із виходом на пенсію за вислугою років.

Відповідно до п. 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 30.01.2007 № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року за № 135/13402 (далі - Порядок № 3-1), заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом (2262-12), та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи). Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Пунктом 12 Порядку № 3-1 уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

За п.п. 5 п. 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за № 40/26485, головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Суд зазначає, що відповідач при розгляді звернення позивача про оформлення та подання документів до відповідного органу Пенсійного фонду України для призначення пенсії позивачу правомірно враховував лише вислугу в календарному обчисленні та тому діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2019 року по справі №200/9829/18-а (номер рішення в реєстрі 80725685).

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині зобов`язання внести зміни до наказу від 21.12.2018 №541 о/с та зазначити підстави звільнення - "за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років" та зобов`язання підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області необхідні документи для призначення пенсії за вислугою років задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про зобов`язання виплатити суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 21.12.2018 по 14.02.2019 (включно) у розмірі 24650,64 грн. суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію».

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановами Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 за №988, та від 17.07.1992 за № 393.

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів поліції та у випадку виникнення спорів з цього приводу, що узгоджується з положеннями, що містяться у пункті 2 частини другої Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства про працю» від 24.12.1999 за №13, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції, тощо).

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статей 1 та 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 за № 108/95-ВР, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до пункту 3 Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 за № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 за № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Вищенаведені норми законодавства дають суду підстави для висновку, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм Кодексу законів про працю України стосується виключно норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Разом з цим, ані Законом України «Про Національну поліцію», ані Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, чи іншим спеціальним законодавством, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів внутрішніх справ/поліції. В той же час такі питання повністю врегульовані Кодексом законів про працю України.

Згідно з частиною 6 статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, згідно рішення Європейського Суду з прав людини від 10.03.2011, у справі «Сук проти України» заява № 10972/05, відмова у проведенні відповідних виплат розцінюється Європейським Судом з прав людини як свавільна, така, що не ґрунтується на законі, та порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, згідно з частинами 1 та 2 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень, час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з пунктом 17 статті 4 КАС України, публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Тобто служба в поліції є публічною.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13, суд вважає, що до вищевказаних спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України.

Таким чином, положеннями частини першої статті 116 КЗпП, установлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначається, що: - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення; - у разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами Кодексу законів про працю України відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 та від 01.03.2018 у справах № 806/535/16 та № 806/1899/17 та від 23.05.2018 у справі №803/1212/16, а тому зазначене вище має враховуватися під час прийняття рішень, в силу положень частини 5 статті 242 КАС України.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 808/928/16, оскільки спірні правовідносини, яким надав правову оцінку Верховний Суд у вказаному рішенні, відрізняються від тих спірних правовідносин, що є безпосереднім предметом судового розгляду у даній справі.

Таким чином, Постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08.02.1995 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (місячного грошового забезпечення), що застосовується при виплаті вихідної допомоги (одноразової грошової допомоги при звільненні), та середньоденного заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно з довідкою про середній розмір грошового забезпечення від 28.03.2019 №230, що надана ГУНП в Донецькій області, середньомісячний розмір грошового забезпечення складає 12927,99 грн., середньоденний - 423,87 грн. та обчислюються виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню позивача та становить 12975,62 грн. та 12880,35 грн.

З урахуванням того, що відповідач фактично затримав розрахунок при звільненні ОСОБА_1 із 21.12.2018 (день звільнення) по 14.02.2019 (дата виплати), зокрема, на 55 днів, суд визначає суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється із розрахунку: 55 днів затримки розрахунку при звільненні та середньоденного заробітку у розмірі 423,87 грн., та становить 23312,85 грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо зобов`язання виплатити суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 21.12.2018 по 14.02.2019 (включно) у розмірі 24650,64 грн., підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 23312,85 грн.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а також застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, при цьому, застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, а у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із положеннями частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Донецькій області Краснюк Тетяні Сергіївні внести зміни до Наказу Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 21.12.2018 № 541 в частині визначення вислуги років у календарному обчисленні 20 років 04 місяці 07 днів, та у пільговому обчисленні 27 років 10 місяців 27 днів.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Донецькій області виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку із дня звільнення, тобто з 21.12.2018 по 14.02.2019, у розмірі 23312 грн. (двадцять три тисячі триста дванадцять) грн. 85 коп.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення оголошені у судовому засіданні. Повний текст рішення складено 21 травня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII Перехідні положення КАС України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кошкош О.О.