Справа № 320/1192/19
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року № 320/1192/19

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Лисенко В.І.,

за участі секретаря судового засідання Приходько Н.І.,

представника позивача - Нестеренко Є.І.,

представника відповідача - Яковенко А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області до Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області з позовом до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 808 від 18.02.2018 «Про організацію харчування у закладах дошкільної і загальної середньої освіти комунальної власності м. Білої Церкви»;

- визнати протиправним та скасувати пункту 3 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 808 від 18.02.2018 «Про організацію харчування у закладах дошкільної і загальної середньої освіти комунальної власності м. Білої Церкви».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що пунктами 2 та 3 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 808 від 18.02.2018 «Про організацію харчування у закладах дошкільної і загальної середньої освіти комунальної власності м. Білої Церкви» визначено різні ставки місячної плати за харчування дітей у закладах дошкільної освіти в залежності від їх місця проживання. На думку позивача, оскаржуване рішення відповідача є проявом дискримінації вихованців дошкільних навчальних закладів за ознакою їх місця проживання, що суперечить нормам Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», а також законодавства про освіту.

Відповідач позовні вимоги не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що оскаржуване рішення прийнято ним в межах компетенції Білоцерківської міської ради, визначеної законодавством та Статутом територіальної громади міста Біла Церква, а також в інтересах місцевого населення - членів територіальної громади міста Біла Церква та з метою оптимізації бюджетних витрат.

Ухвалою суду від 18.03.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного провадження.

У судовому засіданні, призначеному на 15.05.2019, представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на доводи відзиву на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 31.01.2017 № 1473-38-VII затверджено Програму харчування дітей у комунальних навчальних закладах м. Білої Церкви на 2017 - 2020 року (далі також - Програма) (а.с. 32 - 37).

Згідно пункту 3.1. Програми передбачено забезпечення харчуванням вихованців дошкільних навчальних закладів за рахунок міського бюджету з розрахунку відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради.

Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, розглянувши подання заступника міського голови Литвиненко К.С., ухвалив рішення № 808 від 18.02.2018 «Про організацію харчування у закладах дошкільної і загальної середньої освіти комунальної власності м. Білої Церкви» (а.с. 15 - 16), яким визначив наступне:

1. Встановити з 01 січня 2019 року плату за харчування одного вихованця в закладах дошкільної освіти 30 гривень на день; у закладах дошкільної освіти санаторного типу - 32 гривні на день.

2. Встановити з 01 січня 2019 року плату за харчування дітей у закладах дошкільної освіти для батьків або осіб, які їх замінюють, що проживають або працюють у м. Біла Церква, у розмірі 60% від вартості харчування на день.

3. Для дітей із сімей, що належать до інших територіальних громад, встановити батьківську плату за харчування одного вихованця у закладах дошкільної освіти у розмірі 100% від вартості харчування одного вихованця на день.

Вважаючи, що вказаним рішенням порушено права групи дітей, заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які перебувають в основі даного спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Відповідно до статті 2 Протоколу № 2 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України від 13.03.2006 № 475/97-ВР, нікому не може бути відмовлено у праві на освіту. Держава при виконанні будь-яких функцій, узятих нею на себе в галузі освіти і навчання, поважає право батьків забезпечувати таку освіту і навчання відповідно до їхніх релігійних і світоглядних переконань.

Отже, право на освіту є одним із фундаментальних прав, що закріплені у Конституції України та захищені Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Поряд з цим, на особливому рівні підлягає захисту право дитини на освіту, що закріплено як національним законодавством, так і положеннями міжнародного права.

Відповідно до пункту 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959, дитина має право на здобуття освіти, яка має бути безоплатною та обов`язковою, щонайменше на початкових рівнях. Дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства.

Згідно із частини 1 статті 4 Закону України «Про дошкільну освіту» від 11.07.2001 № 2628-ІІІ дошкільна освіта є обов`язковою первинною складовою частиною системи безперервної освіти в Україні.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України від 11.07.2001 № 2628-ІІІ громадяни України незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, стану здоров`я, особливих освітніх потреб, складних життєвих умов, місця проживання, мовних або інших ознак мають рівні права на здобуття дошкільної освіти у закладах дошкільної освіти незалежно від підпорядкування, типів і форми власності, а також у сім`ї.

Згідно із частиною 5 статті 9 Закону України від 11.07.2001 № 2628-ІІІ діти, у тому числі діти з особливими освітніми потребами, можуть здобувати дошкільну освіту за бажанням батьків або осіб, які їх замінюють, зокрема у закладах дошкільної освіти незалежно від підпорядкування, типів і форми власності.

Частиною 1 статті 36 Закону України від 11.07.2001 № 2628-ІІІ визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право вибирати заклад дошкільної освіти та форму здобуття дитиною дошкільної освіти.

Наведені положення спеціального закону встановлюють, що реалізація права на дошкільну освіту не перебуває в залежності від таких обставин, як місце проживання особи або підпорядкування закладу дошкільної освіти. Зазначене дає підстави для висновку, що рівний доступ громадян до дошкільної освіти передбачає не лише формальну можливість отримання такої освіти в дошкільних навчальних закладах незалежно від їх підпорядкування, але і передбачає створення для вихованців цих закладів рівних умов, які ефективно сприяють їх повноцінному розвитку.

Відповідно до частини 2 статті 35 Закону України «Про дошкільну освіту» від 11.07.2001 № 2628-ІІІ організація та відповідальність за харчування дітей у державних і комунальних закладах дошкільної освіти покладаються на Раду міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські державні адміністрації, районні державні адміністрації, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері освіти, інші центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані заклади дошкільної освіти, органи місцевого самоврядування, а також на керівників закладів дошкільної освіти.

Згідно із абзацом 1 частини 5 статті 35 Закону України від 11.07.2001 № 2628-ІІІ о батьки або особи, які їх замінюють, вносять плату за харчування дітей у державному та комунальному закладі дошкільної освіти у розмірах, визначених органами місцевого самоврядування або відповідними органами управління.

Пунктом 2.1. Порядку встановлення плати для батьків за перебування дітей у державних і комунальних дошкільних та інтернатних навчальних закладах, який затверджено наказом Міністерства освіти і науки України № 667 від 21.11.2002 встановлено, що відповідно до статті 35 Закону України "Про дошкільну освіту" батьки або особи, які їх замінюють, вносять плату за харчування дітей у державному та комунальному дошкільному навчальному закладі в розмірах, визначених місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування або підприємствами, організаціями та установами, які перебувають у державній (комунальній) власності і мають у своєму підпорядкуванні дошкільні навчальні заклади.

Отже, встановлення розміру плати за харчування дітей у закладах дошкільної освіти, а також встановлення пільг щодо такої сплати, належить до компетенції органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України від 06.09.2012 № 5207-VI пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що менш прихильне поводження із певною групою осіб, яке становить дискримінацію в розумінні цього закону, має мати наслідком обмеження певних прав особи.

Таким чином, суд зазначає, що створення різних умов для оплати харчування вихованців дошкільних навчальних закладів залежно від їх місця проживання створює суттєво різні умови для фактичного доступу дітей до цих закладів. Необхідність внесення плати за значно вищою ставкою протягом тривалого періоду може становити собою суттєве фінансове навантаження на родину вихованця дошкільного навчального закладу. Тому, суд дійшов до висновку, що оскаржуваним рішенням відповідача створено суттєво менш сприятливі умови доступу до дошкільних навчальних закладів для дітей, що проживають в інший місцевості, що в свою чергу є обмеженням у реалізації права на дошкільну освіту стосовно цих дітей.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування

практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Критерії оцінки на предмет наявності ознак дискримінації Європейський суд з прав людини висловив у пункті 15 рішення у справі «D.H. та інші проти Чехії», згідно якого різниця в поводженні є дискримінаційною, якщо в неї немає об`єктивного й розумного пояснення, тобто якщо воно не переслідує правомірну мету або якщо відсутнє розумне співвідношення між застосованими засобами та метою, яку пропонується досягти.

Встановивши те, що наслідком прийняття оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень є обмеження в реалізації права на дошкільну освіту з огляду на місце проживання вихованців, суд також повинен дослідити, чи існує правомірна мета прийняття такого рішення та чи дотримано розумне співвідношення між застосованими засобами та метою, яку пропонується досягти.

Як слідує з доводів, викладених у відзиві суб`єкта владних повноважень, метою прийняття оскаржуваних пунктів рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 808 від 18.02.2018 «Про організацію харчування у закладах дошкільної і загальної середньої освіти комунальної власності м. Білої Церкви» є забезпечення максимального дотримання інтересів громади м. Біла Церква шляхом економії коштів місцевого бюджету.

Така мета, як раціональне використання коштів місцевого бюджету, на думку суду, відповідає згаданому вище критерію «правомірної мети». Водночас, суд не може визнати запровадження різного поводження із вихованцями дошкільних навчальних закладів таким способом досягнення цієї мети, що є співмірним та необхідним означеній меті, з огляду на наступне.

Як уже було зазначено, право дитини на освіту є одним із базових прав, захищених Конституцією України та національним законодавством, а також нормами міжнародного права. Отже, такий спосіб досягнення означеної відповідачем мети, як запровадження різного поводження із вихованцями дошкільних навчальних закладів та запровадження обмежень у реалізації права на дошкільну освіту в залежності від місця проживання дитини, не може виправдати означену відповідачем мету економії бюджетних коштів.

В цьому аспекті суд бере до уваги положення статті 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, згідно якого держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

Згідно із пунктом 1 статті 3 зазначеної Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Водночас, запровадження оскаржуваним рішенням відповідача різного поводження із дітьми - вихованцями дошкільних закладів, не відповідає згаданому принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, оскільки зумовлює виокремлення дій у колективі за ознакою їх територіального походження, та створює обмеження у реалізації права на освіту за цією ознакою.

З цих підстав суд дійшов висновку, що визначена відповідачем мета - економія бюджетних коштів, в даному випадку не є співмірною, пропорційною та необхідною відносно обраного відповідачем засобу її досягнення.

Крім того, в цьому контексті суд звертає увагу, що посилаючись на економію бюджетних коштів як на мету запровадження різних ставок плати за харчування дітей в залежності від їх територіального походження, відповідач не надав суду жодних доказів, зокрема розрахунків чи статистичних даних, які б передували прийняттю оскаржуваного рішення та підтверджували нагальну необхідність раціоналізації бюджетних витрат саме за рахунок прийняття оскаржуваного рішення відповідача.

При вирішенні спору та наданні правової оцінки рішення суб`єкта владних повноважень адміністративний суд бере до уваги і соціальний контекст спірних правовідносин. Право батьків вільно обирати заклад дошкільної освіти не є лише формальним, оскільки його реалізація часто зумовлена об`єктивними чинниками, як-то відсутність в межах відповідної територіальної одиниці закладів дошкільної освіти у необхідній кількості або відсутність закладів відповідної спеціалізації, тощо.

Суд вважає, що положення абзацу 2 пункту 3 оскаржуваного рішення відповідача щодо встановлення плати 60 відсотків від вартості харчування для дітей, які проживають за межами міста Біла Церква у випадку укладання угоди про здійснення міжбюджетних трансфертів між Білоцерківської міською радою та об`єднаною територіальною громадою не відновлюють справедливої рівноваги між метою оскаржуваного рішення та засобом її досягнення, оскільки в такому випадку усунення дискримінаційних чинників ставиться у залежність від поведінки органів влади та відноситься на їх розсуд.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що запровадження різних ставок оплати за харчування вихованців дошкільних закладів в залежності від їх місця проживання тягне за собою обмеження в реалізації права на дошкільну освіту за ознакою місця проживання, і запровадження такого заходу не є співмірним та пропорційним задекларованій суб`єктом владних повноважень меті цього заходу.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Статтею 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI встановлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Приймаючи до уваги наведене, суд дійшов висновку про наявність дискримінаційних положень в пунктах 2 та 3 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 808 від 18.02.2018 «Про організацію харчування у закладах дошкільної і загальної середньої освіти комунальної власності м. Білої Церкви», та про їх невідповідність положенням статті 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також їх суперечність положенням статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI.

Суд відхиляє посилання відповідача на рішення Білоцерківської міської ради № 1473-38-VI від 31.10.2017 «Про затвердження Програми організації харчування дітей у комунальних навчальних закладах м. Білої Церкви на 2017 - 2012 роки» (а.с. 32-36), оскільки зазначена Програма не встановлює диференціації ставок оплати за харчування в залежності від місця проживання дитини.

Пунктом 3.1. цієї Програми передбачено забезпечити харчуванням вихованців дошкільних навчальних закладів за рахунок міського бюджету відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради без встановлення будь-яких різних правил з огляду на місце проживання дитини.

Також суд відхиляє посилання відповідача на рішення Білоцерківської міської ради № 24-03-VII «Про внесення змін в рішення Білоцерківської міської ради від 09 липня 2015 року № 1525-77-VI «Про внесення змін в рішення Білоцерківської міської ради від 09.07.2015 №1525-77-VI «Про надання додаткових соціальних гарантій учасникам бойових дій антитерористичної операції та членам їх сімей» (а.с. 37), яким встановлено забезпечення безкоштовним харчуванням у комунальних навчальних закладах дітей, батьки яких є учасниками бойових дій антитерористичної операції та дітей із сімей загиблих жителів міста Білої Церкви, які брали участь у проведенні антитерористичної операції, з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 частини 6 статті 35 Закону України «Про дошкільну освіту» від 11.07.2001 № 2628-ІІІ пільгові умови оплати харчування дітей у закладах дошкільної освіти для багатодітних та малозабезпечених сімей та інших категорій, які потребують соціальної підтримки, надаються за рішенням органу місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету.

Відповідно до пункту 2.2. Порядку встановлення плати для батьків за перебування дітей у державних і комунальних дошкільних та інтернатних навчальних закладах, який затверджено наказом Міністерства освіти і науки України № 667 від 21.11.2002, розмір плати за поданням дошкільного навчального закладу встановлюють місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування або підприємства, організації та установи, які перебувають у державній (комунальній) формі власності і мають у своєму підпорядкуванні дошкільні навчальні заклади, один раз на рік з урахуванням матеріального стану сім`ї та режиму роботи закладу. Вони можуть установлювати додаткові пільги щодо батьківської плати за харчування дітей у дошкільних навчальних закладах за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів, підприємств, організацій, установ.

Отже, оскільки встановлення пільг з оплати харчування у закладах дошкільної освіти для дітей з сімей, що потребують соціальної підтримки, безпосередньо передбачено нормами спеціального законодавства, запровадження таких пільг рішенням Білоцерківської міської ради № 24-03-VII не суперечить закону.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, зокрема спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту.

Водночас, встановлення різних ставок плати за харчування вихованців дошкільних навчальних закладів в залежності від місця їх проживання не може вважатися запровадженням пільг, оскільки надає необґрунтовану перевагу в реалізації права на дошкільну освіту певній категорії вихованців за ознакою їх місця проживання, а не за ознакою їх вразливого соціального становища.

З цих же підстав суд відхиляє і посилання відповідача на рішення Білоцерківської міської ради № 1525-77-VI «Про надання додаткових соціальних гарантій учасникам бойових дій антитерористичної операції та членам їх сімей» (а.с. 38), оскільки зазначене рішення також стосується встановлення пільг для вразливих категорій населення, що як вже було зазначено вище, не вважається дискримінацією в розумінні норм Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI.

Аргумент відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення в інтересах місцевого населення територіальної громади суд відхиляє з урахуванням такого.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні здійснюється на таких принципах, до яких належить, зокрема, законність.

Згідно із частини 3 статті 24 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Отже, органи місцевого самоврядування, здійснюючи свої повноваження в інтересах відповідної територіальної громади, зобов`язані діяти таким чином, аби уникати порушення базових конституційних прав всіх без винятку громадян незалежно від їх місця проживання, а також дотримуватися вимог Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI.

З цих підстав, органи місцевого самоврядування не можуть приймати рішення всупереч прямим законодавчим обмеженням щодо проявів дискримінації, встановленим Конституцією України та Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI навіть у тому випадку, коли прийняття цих рішень вони виправдовують забезпеченням реалізації інтересів громади.

Крім того, на переконання суду, запровадження дискримінаційних заходів щодо вихованців дошкільних навчальних закладів за критерієм їх місця проживання жодним чином не приведе до якнайкращої реалізації членів територіальної громади міста Біла Церква з урахуванням такого.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно із пунктом 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України

Невід`ємною складовою принципу верховенства права є принципи недискримінації та рівності перед законом, про що свідчить, зокрема, пункт 46 Доповіді про верховенство права, затвердженої Венеційською комісією за демократію через право 25 - 26 березня 2011 року на 86 пленарній сесії в м. Венеція. За змістом пункту 64 зазначеної Доповіді заборона дискримінації означає, що закони стримують дискримінацію окремих фізичних осіб чи груп осіб. Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід за законом заборонений, і всі особи мають гарантований рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Суд вважає, що оскільки реальне та дієве впровадження принципу верховенства права в сферу державного управління є загальним суспільним інтересом та однією з гарантій соціального блага всіх без винятку жителів України незалежно від їх місця проживання, рішення органів місцевого самоврядування не можуть прийматися на шкоду даному принципу. З наведених підстав суперечність рішення органів державної влади або місцевого самоврядування базовим принципам верховенства права унеможливлює твердження, що ці рішення органів влади можливо визнати такими, що в той чи інший спосіб забезпечують якнайкраще дотримання інтересів громадян.

Також, суд погоджується з доводами позивача щодо наявності підстав для представництва прокуратурою інтересів держави з огляду на таке.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно із частинами 1 та 3 статті 24 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) державні інтереси закріплюються як нормами Конституції, так і нормами інших правових актів, в їх основі завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (зокрема економічних, соціальних) дій, програм, спрямованих на гарантування її економічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Суд погоджується з доводами позивача щодо порушення прав вихованців дошкільних навчальних закладів з інших територіальних громад, та що усунення цих порушень та захист від дискримінаційних положень становить інтерес держави. Крім того, з огляду на положення статті 8 Конституції України дієве впровадження в діяльність всіх без виключення органів державної влади та місцевого самоврядування принципу верховенства права, включаючи захист від дискримінації як його складову, є прямим обов`язком держави. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність в даному спорі підстав для представництва інтересів держави прокурором.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів та не довів правомірності свого рішення.

За таких обставин, ураховуючи все викладене, суд дійшов висновку, що рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 808 від 18.02.2018 «Про організацію харчування у закладах дошкільної і загальної освіти комунальної власності м. Білої Церкви» в частині пунктів 2 та 3 суперечить пункту 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», а також не відповідає вимогам частини 2 статті 2 КАС України в частині недотримання суб`єктом владних повноважень таких принципів, як обґрунтованість, розсудливість, дотримання принципу рівності перед законом із запобіганням всіх форм дискримінації, а також принципу пропорційності, тобто досягнення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. А тому, зазначене рішення суб`єкта владних повноважень в оскаржуваній його частині підлягає скасуванню.

Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду Прокуратурою Київської області сплачено судовий збір у сумі 3842 грн 00 коп, що підтверджується платіжним дорученням від 20.02.2019 № 330 (а.с. 2).

Отже, понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Білоцерківської міської ради.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №808 від 18.02.2018 "Про організацію харчування у закладах дошкільної і загальної середньої освіти комунальної власності м. Білої Церкви".

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області №808 від 18.02.2018 "Про організацію харчування у закладах дошкільної і загальної середньої освіти комунальної власності м.Білої Церкви".

Стягнути на користь Прокуратури Київської області (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Білоцерківської міської ради (, адреса місцезнаходження: 09100, Київська обл., місто Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, будинок 15) судовий збір у сумі 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві гривні) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.

Дата складення і підписання повного тексту рішення - 20 травня 2019 р.