Справа № 400/3152/18
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/3152/18
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

18 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Миколаївській області №0-1421 від 24.10.2018 року та №1 від 25.10.2018 року про визначення податку на майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015-2017 роки.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що оскільки місцеві ради не приймали до 15.07.2014 року рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, такий податок не може бути визнаним обов`язковим до сплати у 2015 році. Враховуючи, що у власності позивача перебуває житлова нерухомість площею 192,5 кв.м відповідач не мав підстав для донарахування податку відповідно до абз. «а»-«г» п.п.266.7.1 ст. 266 Податкового кодексу. Крім того, оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими визначено податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016-2017 роки, прийняті 24.10.2018 року та 25.10.2018 року, тобто більш ніж через один рік після граничного строку для їх прийняття, що передбачений п.п. 266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що податок не нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачений ст.265 ПК України з моменту прийняття кодексу у грудні 2010 року. Крім того, законодавцем установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовувалися вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Відповідно до п.п. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України податкове зобов`язання може бути нараховане за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків визначених п.102.1 ст.102 ПК України, тобто за останні 1095 днів. Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником житлового будинку з магазином «Престиж» загальною площею 544,5 кв.м. та нежитлового приміщення загальною площею 851,7 кв.м. Тому нарахування податку на майно, відмінне від земельної ділянки, за останні три роки є правомірним та законним.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження та юридичні підстави для прийняття рішення щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Крім того, неможливим є збіг між періодом опублікування рішення та плановим періодом. Оскаржувані податкові повідомлення-рішення надіслані з порушенням визначеного законом строку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення магазину "Універмаг", загальною площею 851,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в, а також будинок з магазином "Престиж", загальною площею 544,5 кв. м., розташованого по АДРЕСА_2.

Рішенням Єланецької селищної ради Миколаївської області від 01.07.2015 року № 3 «Про встановлення місцевих податків та зборів в 2016 році» затверджено ставки податку на майно, відмінне від земельної ділянки (а.с. 25).

Рішенням Казанківської селищної ради Миколаївської області від 14.07.2015 року № 5/31 "Про встановлення місцевих податків та зборів на території Казанківської селищної ради" також затверджено ставки податку на майно, відмінне від земельної ділянки (а.с. 28).

24.10.2018 ГУ ДФС у Миколаївській області винесло податкове повідомлення-рішення № 0-1421 про визначення ОСОБА_1 , грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (приміщення магазину "Універмаг", площею 851,7 кв.м.), за 2015-2017 роки на суму 17 868,66 гривень (а.с. 21).

25.10.2018 ГУ ДФС у Миколаївській області винесло податкове повідомлення-рішення № 1 про визначення ОСОБА_1 , грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (будинок з магазином "Престиж", площею 544,5 кв.м.), за 2016 рік на суму 30 849,61 гривень (а.с. 22) .

Листом від 01.11.2018 року (а.с. 23) ГУ ДФС у Миколаївській області повідомило позивача, що ППР №0-1421 від 24.10.2018 сформовано після нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015-2017 роки через відсутність нарахувань за ці періоди за нежитлові приміщення магазину « Універмаг ».

ППР № НОМЕР_1 від 25.10.2018 сформовано після проведеного донарахування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки за 2016 рік за будинок з магазином " Престиж ".

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення податку на майно, зокрема, в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення, з дотриманням п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України, а тому в даному випадку, відсутність рішення органу місцевого самоврядування не може вплинути на підстави нарахування та обов`язок платника сплачувати податки та збори.

Судова колегія частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правове регулювання оскаржуваних правовідносин здійснюється відповідно до Конституції України, Податкового кодексу України, Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стосовно доводів апелянта про протиправність податкового повідомлення-рішення від 24 жовтня 2018 року №00000-5006-1421 в частині нарахування податкового зобов`язання за 2015 рік судова колегія зазначає наступне.

У даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону України від 28.12.2014 №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" (далі - Закон №71-VIII) набрали чинності з 1 січня 2015 року.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (для об`єктів нежитлової нерухомості). Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. При цьому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення й плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим, відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Враховуючи ухвалення Закону №71-VIII, яким запроваджено податок на майно (до складу якого включено й податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, лише 28 грудня 2014 року, а також відсутність доказів прийняття відповідною місцевою радою рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до 15 липня 2014 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Судова колегія погоджується з доводами ОСОБА_1 , що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком який не може встановлюватися рішенням Верховної Ради України.

Факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону №71-VIII щодо реформи, а так само обов`язковість для місцевих рад впровадити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено пунктом 10.2 статті 10 ПК України.

Тобто Верховна Рада України не може підміняти власними повноваженнями компетенцію місцевих рад щодо встановлення місцевих податків.

Підтвердженням цього може слугувати пункт 4 Прикінцевих положень Закону №71-VIII, яким було рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Проте така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Таким чином, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України.

Рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому, відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України. Тому за умови дії підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. У свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 ПК України, юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

З урахуванням змісту норм ПК України, Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки, відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 ПК України, Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Отже, сама собою наявність у ПК України норм, які регулюють правила справляння податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради або якщо не сплинув строк, протягом якого таке рішення мало бути прийняте. Тому виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, при чому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України.

Відповідно, висновок про те, чи скористалася місцева рада своєю компетенцією щодо встановлення місцевого податку, можна зробити лише після закінчення бюджетного періоду, протягом якого мало бути реалізоване відповідне повноваження. І лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України можуть розпочати справляння місцевого податку, який місцева рада повинна була встановити згідно з пунктом 10.2 статті 10 ПК України, але не встановила.

Для конкретної правової ситуації щодо запровадження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2015 році період прийняття рішення місцевою радою є саме 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов`язку встановити такий місцевий податок. Разом із тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, лише на 2016 рік, а не на 2015 рік.

Таким чином, незалежно від прийняття у 2015 році відповідного рішення, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, міг справлятися не раніше 2016 року.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, колегія суддів вважає, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 24 жовтня 2018 року №00000-5006-1421 в частині нарахування податкового зобов`язання за 2015 рік.

Зазначене є підставою для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24 жовтня 2018 року №00000-5006-1421 в частині нарахування податкового зобов`язання за 2015 рік у розмірі 5 186,85 грн.

Стосовно правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення від 24 жовтня 2018 року №00000-5006-1421 в частині нарахування податкового зобов`язання за 2016 та 2017 роки, судова колегія звертає увагу, що апелянтом не оскаржується податкове повідомлення-рішення в частині правильності нарахувань податкового зобов`язання, а тому судова колегія вважає за можливе залишити дане питання поза увагою.

Протиправність даного ППР, рівно як і ППР №1, апелянт обґрунтовує доводами про порушення податковим органом строку для його прийняття, встановленого пп.266.7.2 п.266.7 ст. 266 ПК України (до 01 липня року, що настає за базовим (податковим) періодом (роком), які колегія суддів вважає помилковими, оскільки відповідно до пп.266.10.2 п.266.10 ст.266 ПК України порушення контролюючим органом строків, встановлених пп.266.7.2 п.266.7, є підставою лише для звільнення від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання та не свідчить про незаконність прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Проте, наданий відповідачем розрахунок податкового зобов`язання визначеного податковим повідомленням-рішенням від 25.10.2018 року №1 (а.с. 92-93) свідчить, що нарахована позивачу у цьому ППР сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік завищена на 826,80 грн. та має складати 30 022,81 грн. (13,78 грн. (ставка податку) х (544,5 м. кв. (площа житлової нерухомості) - 180,00 м. кв. (пільга, передбачена п. 5.1. Положення про податок на у нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) + 25000 (збільшення суми податку у відповідності до підпункту 266.7.1 «ґ» пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України), а не 30 849,61 грн., як зазначено у самому рішенні.

Наведені обставини є підставою для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 жовтня 2018 року №1 в частині нарахування податкового зобов`язання в розмірі 826,80 грн. (30 849,61 грн. - 30 022,81 грн. = 826,80 грн.).

Суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про часткове задоволення позову: визнання протиправним та скасування ППР №00000-5006-1421 на суму 5 186,85 грн., ППР №1 на суму 826,80 грн.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 20 грудня 2018 року, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Вирішуючи питання по розподіл понесених судових витрат відповідно до ст.139 КАС України, судова колегія враховує, що позовні вимоги задоволено частково, а тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при подачі позову та апеляційної скарги (704,8 + 1057,21 = 1762,01) підлягають стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань пропорційно задоволеним позовним вимогам (12,34%), а саме в розмірі 217,43 грн. (12,34% від 1762,01).

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року - скасувати та ухвалити постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24 жовтня 2018 року №00000-5006-1421 на суму податкового зобов`язання за 2015 рік в розмірі 5 186,85 (п`ять тисяч сто вісімдесят шість) грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 25 жовтня 2018 року №1 на суму податкового зобов`язання за 2016 рік в розмірі 826,80 (вісімсот двадцять шість) грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби в Миколаївській області (54001, м. Миколаїв, вул.Лягіна, буд. 6, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 рнокпп НОМЕР_2 ) витрати на сплату судового збору за подачу позову та апеляційної скарги в розмірі 217,43 (двісті сімнадцять) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко