Справа № 120/937/19-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 травня 2019 р. Справа № 120/937/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Шаповалової Тетяни Михайлівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука В.В.

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Чайки А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної Фіскальної Служби у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної Фіскальної Служби у Вінницькій області (далі Головне управління ДФС у Вінницькій області), у якому просила суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 року № Ф-132395-53 у сумі 1522, 68 грн.; стягнути на її користь витрати зі сплати судового збору у сумі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що з 18.10.2010 позивач перебуває на обліку в податковому органі як фізична особа-підприємець, що обрала спрощену систему оподаткування (2 група) та є платником єдиного соціального внеску. Всі податки та збори позивач сплачує своєчасно та у визначеному законом розмірі. Однак у листопаді 2018 року отримала вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) № Ф-132395-53 від 08.11.2018 року в сумі 1522,68 грн. Рішенням Головного управління ДФС у Вінницькій області встановлено з 27.08.2018 року їй ознаку незалежної професійної діяльності. Відтак, окрім нарахування єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю, позивачу також нараховано єдиний внесок за серпень-вересень 2018 року в сумі 1522,68 грн. як особі, яка займається незалежною професійною діяльністю.

Позивач вважає, що внаслідок цього має місце подвійне нарахування єдиного соціального внеску, а тому за захистом своїх порушених прав та інтересів звернулась до суду.

20.03.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в порядку ст. 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

12.04.2019 року представником відповідача подано відзив на адміністративний позов. У відзиві зазначено, що відповідач заперечує проти позовних вимог та вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами і доповненнями (далі - Закон № 2464) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, а також особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності. Згідно п.1 ч.2 ст. 6 Закону № 2464 платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та у повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями.

Згідно реєстраційних даних в ITC «Податковий блок» ОСОБА_1 має 2 ознаки: ОПФ - « 910» - підприємець-фізична особа та ознака незалежної професійної діяльності - адвокат. Станом на 31.10.2018р. по інтегрованій картці платника по єдиному внеску (71040000) у позивача рахувався борг у сумі 1522,68 грн. як за особу, яка провадить незалежну професійну діяльність.

При цьому, Закон № 2464 чітко визначає платників єдиного внеску - фізичних осіб-підприємців і платників єдиного внеску - осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а в Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 435 від 14.04.2015 року (далі Порядок № 435) зазначено, що фізичні особи-підприємці, які мають ознаку незалежної професійної діяльності, формують та подають до органів доходів і зборів окремі звіти. Відтак, законодавством не передбачено, що якщо особа є платником єдиного внеску відповідно до ст. 4 цього Закону за кількома підставами, то вона сплачує єдиний внесок лише за однією з таких підстав. Відповідно до ІС «Податковий блок» в підсистемі «облік платежів» в режимі «вимоги про сплату боргу (ЄВ)» сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) станом на 31.10.2018 року № Ф-132395-53 на суму 1522,68 грн., яка виникла внаслідок несплати повної суми поточних нарахувань.

Також, представник відповідача у відзиві звернув увагу на те, що відсутній предмет позову у цій справі, оскільки 20.12.2018 року позивачем самостійно відбулось повне погашення суми боргу (недоїмки), а тому відповідно до п.6 Розділу 6 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 року, оскаржена позивачем вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною. За відсутності предмету спору, на думку відповідача, позов не може бути задоволений.

19.04.2019 року позивачем подано заяву (про збільшення позовних вимог).

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 14.05.2019 року заяву (про збільшення позовних вимог) повернуто ОСОБА_1 без розгляду.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила адміністративний позов задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні адміністративного позову, так як вважає, що вимога є відкликана, а тому не може бути визнана протиправною та скасована.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та оцінивши інші докази, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги належить задовольнити частково з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем з 18.01.2010 року, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія ААВ № 283741 (а.с. 19).

З 01.01.2012 року ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування, належить до другої групи, що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серія НОМЕР_1 від 18.05.2012 року (а.с. 18).

На підставі рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Вінницької області від 21.12.2009 року № 09, ОСОБА_1 є адвокатом, що посвідчується Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія ВН № НОМЕР_2 (а.с.17).

Станом на 31.10.2018р. по інтегрованій картці платника по єдиному внеску (71040000) у позивача рахувався борг у сумі 1522,68 грн. за особу, яка провадить незалежну професійну діяльність за серпень-вересень 2018 року (ІІІ квартал). Сума боргу складала 1522,68 грн, оскільки у позивача була переплата в розмірі 115,44грн (819,20Х2 -155,44).

Головним управлінням ДФС у Вінницькій області винесено відносно ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу(недоїмки) № Ф - 132395 від 08.11.2018 року на суму 1522,68 грн. (а.с.14).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI ).

П. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В силу вимог п. 4, п. 5 ч. 1 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абзац 3 частини 8 статті 9 Закону).

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату (частина 4 статті 25 Закону).

Особливості нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначені Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - Інструкція), затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20 квітня 2015 року.

Розділом 6 вказаної Інструкції передбачено наслідки невиконання платниками єдиного внеску обов`язку щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску.

Так, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій (пункт 3 розділу 6 Інструкції).

Водночас, пунктом 4 розділу 6 Інструкції визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Відтак, згаданою вище Інструкцією передбачено можливість формування вимоги про сплату боргу, в тому числі й на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Водночас, особливу увагу суд звертає на положення пункту 6 розділу 6 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20 квітня 2015 року.

Так, пунктом 6 розділу 6 Інструкції передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо:

сума боргу (недоїмки), зазначена у вимозі, погашається платником, органами державної виконавчої служби або органами Казначейства - у день, протягом якого відбулося таке погашення суми боргу (недоїмки) в повному обсязі;

орган доходів і зборів скасовує або змінює раніше зазначену суму боргу (недоїмки) внаслідок її узгодження або оскарження - з дня прийняття органом доходів і зборів рішення про скасування або зміну раніше зазначеної суми боргу (недоїмки);

вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили;

борг (недоїмка) списується у випадках, передбачених статтею 25 Закону, в порядку, визначеному пунктами 9-11 цього розділу, - у день прийняття органом доходів і зборів рішення про списання боргу (недоїмки) відповідно до частини сьомої статті 25 Закону;

є рішення суду на стягнення відповідних сум боргу (недоїмки), що зазначені у вимозі, - у день надходження виконавчих документів до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства.

Однією із підстав, за наявності якої може йтися про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) є відкликаною, визначено погашення платником, органами державної виконавчої служби або органами Казначейства суми боргу (недоїмки), що зазначена у такій вимозі. В такому випадку днем відкликання вимоги про сплату боргу (недоїмки) є день, протягом якого відбулося таке погашення суми боргу (недоїмки) в повному обсязі.

Для застосування вказаної норми має існувати декілька передумов: має відбутися погашення суми боргу одним із суб`єктів - платником, органами державної виконавчої служби або органами Казначейства; сума боргу має бути сплачена в повному обсязі.

Судом встановлено та підтверджено сторонами, що 20.12.2018 року відбулося погашення суми боргу (недоїмки) у повному обсязі, що підтверджується копіями квитанцій, оригінали яких досліджено в судовому засіданні, від АТ «Ощадбанк» від 19.11.2018 року на суму 819,20 грн. та від 20.12.2018 року на суму 819,20 грн., а всього на суму 1638,40 грн. (а.с. 15-16), а також відомостями ІС «Податковий блок».

В судовому засіданні позивач пояснила, що вона самостійно не сплачувала борг, визначений у вимозі. Нею було сплачено єдиний внесок за наступні періоди, зокрема 19.11.2018 року як фізичною особою-підприємцем, а 20.12.2018 як особою яка здійснює незалежну професійну діяльність, оскільки 27.11.2018 року здійснено державну реєстрацію припинення нею підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця. Але платежі були зараховані в рахунок погашення заборгованості.

Відтак, в розумінні пункту 6 розділу 6 Інструкції 12.04.2019 року відбулося відкликання вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-132395-53, сформованої Головним управлінням ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) 08.11.2018 року, в зв`язку із погашенням платником суми боргу в розмірі 1522,68 грн. в повному обсязі.

На переконання суду, правова природа відкликання вимоги про сплату боргу (недоїмки) за своїм змістом подібна до правової природи скасування індивідуального акту (вимоги про сплату боргу), адже, по-перше, у разі відкликання вимоги про сплату боргу у зв`язку з погашенням суми боргу не потрібно будь-якого рішення компетентного органу про її відкликання; вимога вважається відкликаною в силу положень пункту 6 розділу 6 Інструкції; по-друге, внаслідок відкликання вимоги про сплату боргу остання перестає діяти як акт індивідуальної дії.

З огляду на викладене суд обмежений процесуальним законом скасовувати акт індивідуальної дії при умові, якщо такий акт припинив дію, в тому числі й шляхом відкликання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відтак, завданням адміністративного суду, в тому числі є надання ефективного захисту правам, свободам та інтересам фізичних осіб, правам та інтересам юридичних осіб від реальних порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Натомість, в ході судового розгляду встановлено, що оскаржена представником позивача вимога про сплату боргу в розумінні пункту 6 розділу 6 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №449 від 20 квітня 2015 року, вважається відкликаною, а тому позовні вимоги у частині скасування оскаржуваної податкової вимоги (недоїмки) до задоволення не підлягають.

В той же час, при розгляді даної справи, досліджуючи підстави винесення оскаржуваної позивачем вимоги, суд прийшов до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та визнання дії Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області щодо нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску за ознакою незалежної професійної діяльності за серпень-вересень 2018 року у сумі 1638,12 грн. протиправними.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Визнаючи дії відповідача щодо нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску за ознакою незалежної професійної діяльності за серпень-вересень 2018 року у сумі 1638,12 грн. протиправними суд керувався наступним.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За визначенням підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України незалежна професійна діяльність участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до п. 65.1 ст. 65 14 ПК України взяття на облік фізичних осіб-підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Разом з тим, згідно з п. 65.2 ст. 65 ПК України облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, що передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.

При цьому, відповідно до пп. 65.4.4 п. 65.4 ст. 65 ПК України контролюючий орган відмовляє в розгляді документів, поданих для взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.

Отже, податковим законодавством виключена можливість подвійного взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа (фізична особа-підприємець).

Крім того, факт наявності в особи статусу фізичної особи-підприємця автоматично виключає можливість її взяття на облік в податкових органах як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Відповідно до положень пунктів 178.1, 178.2 статті 178 ПК України особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу. Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

З аналізу зазначених положень законодавства слідує, що діяльність адвоката підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, оподаткування доходів від отримання якої регулюється статтею 178 ПК України, лише у випадку, якщо така особа не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.

Як вже зазначалося, в силу вимог п. 4, п. 5 ч. 1 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності

Отже, законодавець розмежовує фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. При цьому порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом № 2464- VI не передбачений.

Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону № 2464-VI взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1 до Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Положення про реєстр страхувальників, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 116 від 24.11.2014.

Суд зауважує, що оскільки позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець згідно з Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", до неї не можуть застосовуватись положення ч. 3 ст. 5 Закону № 2464-VI. Зазначені висновки суду підтверджуються також положеннями п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, відповідно до яких єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пп. 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 , перебуваючи на податковому обліку як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, повинна перебувати на податковому обліку як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності та вести єдиний податковий облік та сплату податків саме як фізична особа-підприємець 2 групи єдиного податку із зареєстрованим видом діяльності (діяльність у сфері права).

Крім того, суд зауважує, що практика Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків, слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи Серков проти України (заява № 39766/05), Щокін проти України (заяви № 23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що дії відповідача, як контролюючого органу, щодо нарахування позивачу єдиного внеску за ознакою незалежної професійної діяльності за період серпень-вересень 2018 року, який досліджувався судом, вчинені всупереч вимогам чинного законодавства, є протиправними, порушують майнові права та інтереси позивача і зумовлюють ситуацію, при якій платник податків двічі повинен сплачувати один і той самий збір, що є недопустимим.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання протиправним дій Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області щодо нарахування позивачу єдиного соціального внеску за ознакою незалежної професійної діяльності за серпень-вересень 2018 року у сумі 1638,12 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, що позов задоволено частково, витрати понесені позивачем у даній справі в сумі 768, 40 грн. судового збору підлягають відшкодуванню частково у розмірі 384,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області.

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним дії Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100) щодо нарахування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ) єдиного соціального внеску за ознакою незалежної професійної діяльності за серпень-вересень 2018 року у сумі 1638,12 грн. (одна тисяча шістсот тридцять вісім гривень дванадцять копійок)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (, місцезнаходження юридичної особи: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 17.05.2019.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна