Справа № 420/6638/18
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 р.

м.Одеса

Справа № 420/6638/18

Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

доповідача, судді: Димерлія О.О.

суддів: Коваля М.П., Єщенка О.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом про визнання протиправним та скасування наказу №237 від 11.12.2018р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту..

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем не було досліджено інформації по країні походження, що призвело до прийняття неправомірного рішення. Разом з тим, позивач наголошує, що на сьогоднішній день ОСОБА_1 є особою без громадянства, а наявний у нього паспорт Палестинської автономії носить формальний характер та не посвідчує його правовий зв'язок з державою. Також, позивач пояснив, що влада Ізраїлю систематично порушує фундаментальні права і свободи населення палестинського походження. У зв'язку з викладеним, посилаючись на ст.1 Конвенції про статус біженця 1951р., Європейську Конвенцію з прав людини, ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивач просить суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 20 лютого 2019 року прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що причини неможливості повернення до країни постійного проживання, вказані позивачем, є неправдивими та надуманими з метою легалізації перебування на території Україні у пошуках кращих умов життя.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На зазначену апеляційну скаргу надійшов відзив відповідача, в якому він просить залишити зазначену апеляційну скаргу без задоволення, у зв'язку з тим, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законним та об'єктивним.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.311 КАС України, враховуючи достатність доказів для її вирішення.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився в Палестині, м.Наблюс, громадянство/підданство-ОБГ (Палестина), національність-араб; віросповідання- мусульманин-суніт.

20.10.1998р. ОСОБА_1 за студентською візою виїхав автобусом Наблюс(Палестина)-Амман(Йорданія), потім літаком Амман(Йорданія)-Одеса(Україна) та прибув в Україну 22.10.1998р.

У період з 1998 по 1999 роки ОСОБА_1 проходив навчання на підготовчому факультеті Одеського державного медичного університету. У період з 1999 по 2002 роки навчався в Одеському державному медичному університеті. У період з 2002 по 2005 роки проходив навчання в Буковинському державному медичному університеті(м.Чернівці).

ОСОБА_1 має двох доньок: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження (а.с.161-162).

09.04.2011р. ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця №126 (а.с.142).

Наказом Управління міграційної служби в Одеській області №41 від 31.05.2011р. відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу біженця (а.с.165).

22.11.2018р. позивач повторно звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання статусу біженця (а.с.67-68).

Наказом Головного управління ДМС в Одеській області №237 від 11.12.2018р., на підставі висновку головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту ГУДМС в Одеській області ОСОБА_2, відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОБГ (Палестина) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.124).

Відповідно до зазначеного висновку від 11.12.2018р. міграційною службою було встановлено, що за результатами розгляду матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що він не переслідувався в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Так, заявник чітко стверджує, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань; по відношенню до заявника не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні попереднього постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Також, аналізом проведених із заявником анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв'язку із ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, відповідно до п.13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". З протоколу співбесіди спостерігається, що права особи та його рідних в Палестині жодним чином не порушувались, будь-яких проблем з представниками влади в них не виникали, до свавільних арештів, затримань або позасудових рішень причетні не були. Під час проведення протоколу співбесіди від 11.12.2018р., шукач захисту зазначив, що у випадку повернення до Палестини йому не можуть загрожувати смертна кара, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження або покарання, однак заявником необґрунтовано у чому полягає небезпека. Особа зазначає, що у разі отримання посвідки на проживання в Україні планує навідуватись до родичів. Водночас встановлено, що батько, матір, п'ять сестер та два брати шукача захисту залишилися проживати за колишньою адресою в Палестині, не зазнавали та не зазнають жодних проблем, мають роботу в регіоні постійного проживання. Зважаючи на вищевикладене, особу можливо кваліфікувати як "мігранта".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

З матеріалів справи вбачається, що причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначено те, що він приїхав в Україну на навчання та що у період з 1998 по 2002 роки він навчався в Одеському державному медичному університеті, а в період з 2002 по 2005 роки проходив навчання в Буковинському державному медичному університеті (м.Чернівці). Разом з тим, заявник у своїй заяві наголосив, що у нього в цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_6 (з якою він наразі не проживає) народилось двоє дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження. Також, ОСОБА_1 у своїй заяві від 22.11.2018р. зазначив, що він не може повернутись до Палестини через складну ситуацію в країні та що існує загроза життю через членство в партії ФАТХ, а в разі повернення на свою Батьківщину він потрапить до в'язниці(а.с.67-68).

Колегією суддів встановлено, що під час анкетування від 04.12.2018р.(а.с.75-80) ОСОБА_1 пояснив, що до Палестини він повертався в липні 1999 року та липні 2000 року та перебував там десь по місяцю - півтора. Коли заявник повертався вдруге то там проводились бойові дії між Палестиною та Ізраїлем. ОСОБА_1 був членом партії "Політична партія за визволення Палестини"; протягом 1998-2002 роки заявник організовував мітинги та організував приблизно 20 мітингів; наразі підтверджень немає але є відеозаписи які надалі будуть надані; після того як ОСОБА_1 поїхав з Палестини в 2000 році, батьки казали що його розшукувала поліція, хотіли викликати на допит через членство в партії; заявник зазначив що наразі він не є членом партії однак ризикувати не хоче. На питання "Опишіть свою діяльність в "Політичній партії за визволення Палестин з 1998-2002р.р.?" ОСОБА_1 зазначив, що він організовував мітинги.

В матеріалах особової справи зазначені ОСОБА_1 відеозаписи щодо проведення мітингів, які мав заявник надати відповідачеві, відсутні. До суду жодних відеозаписів щодо проведення мітингів позивачем надано не було.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що під час проведення протоколу співбесіди від 11.12.2018р. заявник на питання головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту щодо членства партії "Політична партія за визволення Палестини" (а.с.105) пояснив, що був членом партії "Національний політичний рух за визволення Палестини" з 1996р. по 1997роки та що він просто брав участь в мітингах та нічого не організовував. Наразі не є членом жодної організації.

Таким чином, заявник під час анкетування від 04.12.2018р. та протоколу співбесіди від 11.12.2018р. надавав різні дані стосовно дати членства в партії та опису своєї діяльності в ній.

При цьому, судом встановлено, що зазначені ОСОБА_1 причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер.

За таких обставин суд вважає, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

Разом з тим, суд зазначає, що наявність у позивача двох дітей (громадян України) не містить конвенційних ознак визначення статусу біженця або критеріїв набуття додаткового захисту в Україні.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до положення ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як зазначалось вище, 20.10.1998р. ОСОБА_1 за студентською візою виїхав автобусом Наблюс (Палестина)-Амман (Йорданія), потім літаком Амман (Йорданія)-Одеса (Україна) та прибув в Україну 22.10.1998р. У період з 1998 по 2005 рік заявник навчався в учбових закладах України, однак із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише у 2011 році(вперше) та у 2018 році (вдруге).

Отже, до моменту звернення позивача за захистом останній деякий час перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Зазначені в своїй сукупності обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на території Україні у пошуках кращих умов життя.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

При цьому, відповідно до п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що спірний наказ ДМС №237 від 11.12.2018р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та правомірним, а позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини, а тому задоволенню не підлягають, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення або ухвала суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 308, 315, 316, 321, 325 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року по справі 420/6638/18 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Постанова суду складена та підписана 15.05.2019 року.

Головуючий суддя

Димерлій О.О.

Судді

Коваль М.П. Єщенко О.В.