Справа № 805/790/16-а
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2019-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2019 року

Київ

справа №805/790/16-а

адміністративне провадження №К/9901/10979/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В.М.,

Шарапи В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року (головуючий суддя - Василенко Л.А., судді - Гайдар А.В., Ханова Р.Ф.) у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області

третя особа - Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області

про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2016 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - ГУМВС), в якому, з урахуванням змін до позовної заяви, просив:

1.1. стягнути з ГУМВС компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік у кількості 23 доби в розмірі 4209,00 грн.;

1.2. стягнути з ГУМВС середній заробіток (грошове утримання) за весь час затримки розрахунку при звільненні з 11.09.2015 року по 29.02.2016 року в розмірі 77271,60 грн. та стягувати середній заробіток з 01.03.2016 по день винесення судового рішення, виходячи із середньоденної заробітної плати (грошового утримання) в розмірі 643,93 грн.

2. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що в період з 22.05.2006 року по 11.09.2015 року він проходив службу на різних посадах в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та був звільнений згідно наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 09.09.2015 року № 270 о/с за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС. 01 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про видачу йому довідки про заборгованість по грошовому забезпеченню ОСОБА_1 , якщо така заборгованість є. У випадку неповного розрахунку по грошовому забезпеченню, ОСОБА_1 просив виплатити заборгованість в добровільному порядку. 15 лютого 2016 року відповідач, в особі члена ліквідаційної комісії начальника УФЗБО Дятленко О.А., надіслав відповідь, де було, зокрема зазначено, що позивачу нарахована компенсація за 23 доби невикористаної відпустки в розмірі 4209,00 грн., яка буде виплачена після надходження відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.09.2015 року по 29.02.2016 року в розмірі 77271,60 грн. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.03.2016 року по 12.04.2016 року в розмірі 18673,97 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

4. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 12 квітня 2016 року позивачу була виплачена сума компенсації за невикористану відпустку, із удержанням податків, у розмірі 4079,03 грн. З огляду на викладене, враховуючи сплату відповідачем компенсації за невикористану відпустку, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині не підлягають задоволенню. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України. Суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції розрахував виходячи з виплат за березень і квітень 2015 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

5. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ГУМВС подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

6. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області задоволено. Скасовано постанову Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року у справі №805/790/16-а. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа: ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні - відмовлено в повному обсязі.

7. Апеляційний суд, відмовляючи в задоволені позову, зазначив, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволення з огляду на те, що така відповідальність передбачена ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України. Водночас статтею 18 Закону №565 встановлено, що порядок проходження служби в органах внутрішніх справ регламентується спеціальним законодавством, а саме Положенням про порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх сил України, яким не передбачено проведення таких виплат. Державою Україна передбачено низку соціальних гарантій для прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення працівників внутрішніх справ спеціальним законом, і в цьому випадку позивач безпідставно вважає, що при звільненні він має право на захист свого порушеного права як за спеціальним законом, так і за нормами Кодексу законів про працю України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

8. ОСОБА_1 (далі - скаржник) у серпні 2016 року звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року.

9. В касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року і залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року.

10. В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно посилається на правову позицію Верховного Суду України, яку викладено в постанові від 14.10.2014 у справі №21-413а14. Посилається на те, що спеціальним законодавством не врегульовано порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника органів внутрішніх справ. При цьому, такий порядок визначений Кодексом законів про працю України. Оскільки відповідачем несвоєчасно виплачене грошове забезпечення, судом першої інстанції було правильно застосовано до спірних правовідносин приписи ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

11. Касаційна скарга не містить клопотання скаржника про розгляд справи за його участі.

12. ГУМВС надало заперечення проти касаційної скарги, якими просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року залишити без змін. Вважає, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на працівників міліції. Посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначає, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Спеціальним законодавством не передбачено виплату за затримку розрахунку на момент звільнення. Також вважає безпідставним посилання скаржника на п. 1.13 Інструкції №499 від 31.12.2007 року та зауважує, що компенсація за невикористану в році звільнення відпустку не входить до структури грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу ОВС, а право скаржника на своєчасне одержання винагороди не порушено.

13. Заперечення ГУМВС не містить клопотання про розгляд справи за участі його представника.

14. Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

15. ОСОБА_1 в період з 22.05.2006 року до 11.09.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ у ГУМВС.

16. Наказом ГУМВС від 09.09.2015 року № 270 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас (із постановкою на військовий облік) з 11.09.2015 року за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

17. 02 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ГУМВС з заявою про видачу довідки про заборгованість з грошового забезпечення.

18. 03 лютого 2016 року до Головного управління національної поліції в Донецькій області надіслано адвокатський запит про надання довідки щодо нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення за період з 01.09.2013 року до 11.09.2015 року.

19. 15 лютого 2016 року ліквідаційною комісією ГУМВС надано відповідь на адвокатський запит, де було зазначено, що позивачу нарахована компенсація за 23 доби невикористаної відпустки в розмірі 4209,00 грн.

20. Відповідно до листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління МВС України в Донецькій області від 14.04.2016 року №339/26/02-2016 ОСОБА_1 було нараховано компенсацію за невикористану відпустку (23 доби) та виплачено її 12.04.2016 року в сумі 4079,03 грн. на особистий картковий рахунок.

21. У березні 2015 року скаржнику нараховано грошове забезпечення в розмірі 12744,25 грн., у квітні 2015 року - 14300,84 грн.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

22. Частина 1 статті 18 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-XII «Про міліцію»: порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

23. Пункт 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення №114): особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

24. Пункт 1.18 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС від 31.12.2007р. №499, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за №205/14896 (далі - Інструкція №499): при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

25. Пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»: установити, що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності. <…>

26. Підпункт «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100): цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: вимушеного прогулу.

27. Абзац третій пункту 2 Порядку №100: у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

28. Абзац перший пункту 8 Порядку №100: нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

29. Стаття 116 Кодексу законів про працю України: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

30. Стаття 117 Кодексу законів про працю України: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

31. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

32. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).

33. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

34. Касаційна скарга не містить доводів в частині відмовлених позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

35. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

36. Законом України «Про міліцію», Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Положенням №114 та Інструкцією №499 не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст.ст. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

37. У постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року №6-259цс17 наведені правові висновки, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

38. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

39. Суд зазначає, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать особі, як працівнику, від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання ГУМВС на те, що компенсація за невикористану в році звільнення відпустку не є складовою грошового забезпечення - не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.

40. Зі змісту встановлених судами обставин справи випливає, що ОСОБА_1 звільнено зі служби з 11.09.2015 року, проте компенсація за невикористану відпустку станом на момент звернення до суду не була виплачена.

41. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

42. Посилання ГУМВС на абзац другий пункту 2 Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», яким роз`яснено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо), - не спростовує наведених висновків, оскільки правове регулювання норм оплати праці або порядку вирішення трудового спору не охоплює правовідносини щодо відповідальності установи (організації, підприємства) за затримку розрахунку при звільненні.

43. Також помилковими є посилання суду апеляційної інстанції на правові висновку Верховного Суду України, наведені в постанові від 14.10.2014 року №21-413а14. Так, у вказаній постанові наведений правовий висновок щодо права на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку. Проте не наведено жодних висновків щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

44. Отже, суд апеляційної інстанції допустив неправильне тлумачення наведених приписів законодавства в частині розповсюдження на спірні правовідносини положень статті 117 Кодексу законів про працю України.

45. У свою чергу, зі змісту пункту 2 Порядку №100 висновується, що в спірних правовідносинах середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню скаржника.

46. Суд першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягав присудженню на користь позивача з відповідача, неправильно застосував до спірних правовідносин наведені норми Порядку №100, оскільки брав до уваги здійснені ОСОБА_1 виплати за березень 2015 року і квітень 2015 року, а не за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню скаржника зі служби (липень та серпень 2015 року).

47. Отже, суд першої інстанції допустив неправильне тлумачення наведених приписів Порядку №100 в частині розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

48. Судами попередніх інстанцій не були встановлені фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме не встановлені виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати (грошового забезпечення) скаржника, за липень та серпень 2015 року.

49. Відповідно до п.1 ч.2 ст.353 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

50. При цьому, ч.4 ст.353 КАС України встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

51. Зважаючи на те, що допущені судами порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають скасуванню, а справа в цій частині направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід вжити визначені законом заходи, необхідні для встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

52. Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

п о с т а н о в и в :

53. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

54. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

55. В іншій частині постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року - залишити без змін.

56. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа