Справа № 802/407/16-а
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2019 року

Київ

справа №802/407/16-а

адміністративне провадження №К/9901/13138/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

Судді-доповідача - Бевзенка В.М.,

Суддів: Шарапи В.М., Данилевич Н.А.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу № 802/407/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Державної міграційної служби України

на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2016 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Сапальової Т.В., суддів - Матохнюка Д.Б., Боровицького О.А.),

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), за участю прокурора Харківської області, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №114-16 від 22 лютого 2016;

- зобов`язати Державну міграційну службу України оформити документи для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

31 травня 2016 року Вінницький окружний адміністративний суд вирішив:

- в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що достеменно не встановлено факту того, що позивач була об`єктом переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до відповідача або наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди.

Крім того, суд першої інстанції в своїй постанові від 31 травня 2016 року зауважив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

25 серпня 2016 року Вінницький апеляційний адміністративний суд вирішив:

- апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково та скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року у цій справі;

- прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.02.2016 року № 114-16;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення Державної міграційної служби України від 22.02.2016 року № 114-16;

- в іншій частині позовних вимог відмовити.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи частково апеляційну скаргу позивача, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачем не були враховані, всебічно розглянуті та об`єктивно оцінені відомості про ситуацію в Лівії. Оскаржуване рішення відповідача не містить належного аналізу ситуації, що склалася в країні-походження позивача, не спростована можливість загрози життю позивача, її безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового чи тимчасового захисту, прийнято без урахування всіх обставин, на які посилалася позивач, в зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Державної міграційної служби України, яка у січні 2018 року передана на розгляд до Верховного Суду.

У касаційній скарзі скаржник просить:

- скасувати постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2016 року та залишити в силі постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня2016 року.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу:

Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Крім того, скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи № 802/407/16-а не ураховано, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Скаржник в касаційні скарзі зауважив, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що твердження позивача, є абсолютно неправдоподібними та протирічать інформації у загальній інформації про країну її походження.

Позивач заперечення на касаційну скаргу не подавала.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася у Лівії, м. Бенгазі. За національністю арабка, за віросповіданням мусульманка-суніт.

Сім`я позивача складається із 5 осіб: вона, мати, 3 брати. Батько заявниці помер від онкологічного захворювання у 2006 році. Мати працює вчителькою в школі, двоє братів навчаються в університеті, один є офісним працівником адміністрації. Один із братів навчається в Україні, у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова, всі інші рідні позивача проживають у Триполі.

Відповідно до протоколів співбесіди позивач повідомила, що прибула 22.10.2012 легально літаком, з метою навчання у Луганському медичному університеті.

В кінці липня 2014 року у зв`язку із військовими подіями на Сході України заявниця переїхала у м. Вінницю та навчалася у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова на підготовчому факультеті, з якого її у лютому 2015 року відрахована.

За результатами розгляду особової справи №2015VN0017 особи без громадянства ОСОБА_1 УДМС України у Вінницькій області дійшло висновку про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (висновок від 17.11.215).

Наказом УДМСУ у Вінницькій області від 17.11.2015 № 90 на підставі ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_1 .

За результатами розгляду особової справи №2015VN0017 особи без громадянства ОСОБА_1 УДМС України у Вінницькій області дійшло висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 80-85).

Рішенням ДМС України від 25.02.2016 № 114-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення є предметом оскарження в даній адміністративній справі.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням відповідача позивач звернулась в суд за захистом свого порушеного права.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Конституція України.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.

Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671).

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону № 3671 біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671 передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно зі ст. 1 Закону № 3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону № 3671 після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону № 3671 спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, згідно з частиною 13 статті 10 Закону № 3671 у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992 р.), передбачає, що процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Кодекс адміністративного судочинства (далі - КАС України в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року).

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач прибула в Україну 22 жовтня 2012 року легально літаком, з метою навчання у Луганському медичному університеті.

Позивачка ОСОБА_1 навчалася у Луганському державному медичному університеті та у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова на підготовчому факультеті. З 2012 року, як зазначила сама позивач, вона жодного разу не була на батьківщині, про погрози знає з телефонних розмов рідних та інтернет-джерел.

Поряд із цим, як пояснила позивач, її рідні, крім брата, який навчається у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова, проживають у Триполі, місця проживання не змінювали, працюють.

Свідчення позивача стосовно перебування осіб роду Даов у вразливому стані у зв`язку з роботою людей із роду Даов в уряді М. Кадаффі є лише її припущеннями та не можуть бути беззаперечним доказом для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін, 80 % мешканців Лівії мають статус Даов, тобто це середньостатистичний статус жителів країни-походження позивача.

Посилання позивачки на важке становище жінок у Лівії з часів повалення режиму Кадаффі як на підставу для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Суд також вважає необґрунтованими, оскільки інформація, наявна у джерелах, які є у відкритому доступі, стосується загалом усіх жінок та й чоловіків, у тому числі, країни-походження позивача.

Тобто, відомості, які надала позивач, носять загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно неї за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Отже, враховуючи викладене, всі вищенаведені факти вказують на те, що звернення позивача з заявою про надання статусу біженця викликано лише необхідністю офіційно отримати право проживання в Україні, а не наявністю побоювань щодо можливих переслідувань.

Крім того, позивачем не наведено переконливих доказів, які б свідчили про переслідування її на батьківщині, а її посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. Позивач добровільно покинула країну свого походження з метою навчання на території України. Згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В матеріалах справи наявний мотивований висновок Головного управління ДМС України у Вінницькій області, згідно з яким доцільно відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що при прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу позивачки та інші обставини необхідні для прийняття такого рішення, і обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що позивач переслідувалася в Лівії як конвенційний біженець.

Суд погоджується з висновками викладеними в касаційній скарзі, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що твердження позивача, щодо обґрунтування підстав визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового чи тимчасового захисту, протирічать загальній інформації про країну її походження.

Відповідач, приймаючи оскаржуване рішення відносно позивача діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з додержанням принципів чинного законодавства яке регулює вказану сферу правовідносин.

Таким чином, суд першої інстанцій повно і всебічно встановив обставини справи, надав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, тому були відсутні підстави для скасування прийнятого ним рішення.

З огляду на викладене, постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2016 року має бути скасованою, а постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року - залишена в силі.

Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд,-

ПОСТАНОВИВ :

1.Касаційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

2. Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2016 року в цій справі - скасувати.

3. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року в цій справі - залишити в силі.

4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя - доповідач В.М. Бевзенко

Судді В.М. Шарапа

Н.А. Данилевич