Справа № 202/5766/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 травня 2019 року м. Дніпросправа № 202/5766/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року (суддя Слюсар Л.П., м. Дніпро) у справі № 202/5766/18

за позовом ОСОБА_1

до поліцейського 3 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Гнатович Інни Олександрівни

третя особа - Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції,

про скасування постанови, -

встановив:

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати постанову відповідача серії ЕАВ № 586231 від 09.09.2018 р. про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення мотивовано правомірністю оскарженої позивачем постанови відповідача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення відповідачем вимог КУпАП під час розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Позивач, зокрема зазначає, що оскаржена постанова не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП в частині зазначення відомостей про технічні засоби, яким здійснено фото- або відеозапис порушень позивачем Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306 (далі - ПДР).

Відповідач, незважаючи на неодноразові клопотання, до винесення оскарженої постанови не надав позивачу можливості скористатися правом на отримання юридичної допомоги відповідно до ст. 268 КУпАП, що підтверджується відеозаписом з нагрудної камери відповідача, який приєднано до матеріалів справи.

Встановленої судом першої інстанції вимоги патруля поліції про зупинку транспортного засобу позивача фактично не було.

Зазначає, що не володіє достатніми знаннями законодавства про адміністративні правопорушення та відповідно до ст.59 Конституції України має право на професійну правничу допомогу, яке відповідно до ст.64 Конституції України не може бути обмежене.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача до суду не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

В судове засідання представники учасників процесу не з`явилися, повідомлені належним чином, справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 09 вересня 2018 року відповідачем винесено постанову серії ЕАВ № 586231 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до зазначеної постанови, 08.09.2018 року о 23 год. 08 хв. в м. Дніпро на вул. Барикадній, 5А, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом "Chevrolet Lacetti", реєстраційний номер НОМЕР_1 , не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, тобто не виконав вимоги п. 9.2 "б" ПДР, відповідальність за порушення якого передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки порушення позивачем п. 9.2 "б" ПДР підтверджується наданим представником третьої особи відеозаписом з відеокамер поліцейських.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 9.2 "б" ПДР водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів (ч. 2 ст. 122 КУпАП).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Пунктом 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення, а наявність такої події доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію відеозапису.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові 24 квітня 2019 року у справі №524/4247/17, провадження №К/9901/23689/18, погодився з висновком судів попередніх інстанції, що "наданий Відповідачем до суду відеозапис, в якому зафіксований момент правопорушення є належним та допустимим доказом згідно статті 73 - 74 КАС України". Також зазначив, що "не заслуговують уваги доводи позивача про те, що відеозапис, здійснений на відеокамеру поліцейського, не є доказом по справі, оскільки згідно наказу МВС України № 111 27 березня 2009 року "Про затвердження Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС" інспектор ДПС має право використовувати технічні засоби та технічні прилади для виявлення та фіксації порушень ПДР …

Враховуючи те, що наданий відповідачем відеозапис містить інформацію про обставини події, підтверджує скоєння позивачем адміністративного правопорушення - зупинку транспортного засобу ближче 10 м до виїзду із прилеглої території, він має розглядатись судом як речовий доказ і оцінюватись у визначений процесуальним законом спосіб.

Зазначений речовий доказ відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містить інформацію про обставини, які мають значення для справи".

Отже, наданий до суду першої інстанції відеозапис є належним та допустимим доказом, що свідчить про порушення позивачем вимог п. 9.2 "б" ПДР та спростовує доводи позивача щодо відсутності події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

З приводу посилання позивача на порушення його права користуватися юридичною допомогою колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності при розгляді справи має право, зокрема користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається КУпАП та іншими законами України (ст. 246 КУпАП).

Відповідно до КУпАП, Закону України "Про національну поліцію", з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 року № 1395 затверджено "Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі" (далі - Інструкція).

Зазначеними нормативно-правовими актами встановлено, що при оформленні поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення, що передбачені ч.2 ст.122 КУпАП, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення без складання відповідного протоколу.

Відповідно до п.4 р. III Інструкції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, користується правами, визначеними у ст.268 КУпАП.

Поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує: чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката (пп.5 п.5 р.III Інструкції).

Розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка (п. 9 р. III Інструкції).

Отже, порядком розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачених ч.2 ст.122 КУпАП, не передбачено імперативного обов`язку поліцейського на підставі клопотання позивача розглянути справу за умови отримання позивачем юридичної допомоги.

Пунктом 9 ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.45 КАС України).

Отже, встановлене ст.268 КУпАП право на отримання юридичної допомоги не є абсолютним та не може бути використано з метою зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у п. 28 рішення від 20 грудня 2011 року у справі "Максименко проти України" (Заява № 39488/07) зазначає, що "серйозність становища заявника у цій справі є очевидною. При тому, що згідно з практикою Суду інтереси правосуддя в принципі вимагають забезпечення представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення свободи, у цій справі заявникові могло бути призначено довічне позбавлення волі - найсуворіше покарання (див. також рішення від 19 лютого 2009 року у справі "Шабельник проти України" (Shabelnik v. Ukraine), заява № 16404/03, п.58). Отже, йому поза всяким сумнівом потрібна була юридична допомога".

Санкція ч.2 ст.122 КУпАП не передбачає позбавлення або обмеження свободи, або інших істотних заходів впливу на правопорушника.

Наведені позивачем доводи, з огляду на встановлені судом обставини, не свідчать про те, що йому "поза всяким сумнівом" під час розгляду справи про адміністративне правопорушення була потрібна юридична допомога, а у відповідача обґрунтовані підстави для задоволення зазначеного клопотання позивача.

Доводи позивача щодо невідповідності оскарженої постанови вимогам ст. 283 КУпАП та Інструкції в частині зазначення відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, є безпідставними, оскільки зазначення таких відомостей не є обов`язковим для постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Таким чином, на виконання ч. 2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність прийняття постанови серії ЕАВ № 586231 від 09.09.2018 р., тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N303-A, параграф 29).

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені в апеляційній скарзі позивача, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року у справі № 202/5766/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя С.М. Іванов