Справа № 2040/7630/18
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 р.

Справа № 2040/7630/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Перцової Т.С. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання - Струкової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Чудних С.О.. м. Харків) від 11.12.2018 року (повний текст рішення складено 19.12.2018 р.) по справі № 2040/7630/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом та після прийняття судом уточнень позовних вимог від 24.10.2018, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Харківській області від 17 серпня 2018 року № 73 о/с про звільнення у запас Збройних сил України мене - старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-166711), інспектора сектору охорони громадського порядку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області згідно з пунктом І статті 40 Кодексу Законів про Працю України та відповідно до пункту 64 "Г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-166711) в органах внутрішніх справ на посаді, рівнозначній посаді інспектора сектору охорони громадського порядку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 17.08.2018;

- зобов'язати Головне управління МВС України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 18.08.2018 по день поновлення на посаді;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді інспектора сектору охорони громадського порядку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 17.08.2018 та в частині стягнення з Головного управління МВС України в Харківській області на користь ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що наказом Голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області № 73 о/с від 17.08.2018 її звільнено в запас Збройних сил України згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та відповідно до п. "64" (скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ на підставі наказу МВС України від 06.11.2015 № 1388. З наказом про звільнення позивач не погоджується, посилаючись на те, що її звільнення відбулося під час перебування у відпустці по догляду за дитиною, що суперечить вимогам частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України. Крім того, Міністерство внутрішніх справ України не ліквідовано, а отже, саме воно має працевлаштувати позивачку у себе у відомстві на рівнозначній посаді. Посилаючись на сукупність вищевикладених обставин, просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року було відмовлено у задоволенні позову.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що з 03.08.2005 ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України та з березня 2010 року безпосередньо в Київському РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області на посаді інспектора СОГП Київською РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

На підставі рапорту начальника Київського РВ ХМУ ГУ від 05.11.2015, наказом ГУМВС України в Харківській області від 06.11.2015 № 683 о/с ОСОБА_1 - інспектора СОГП Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області звільнено з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів, відповідно до пункту 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року по справі № 820/3205/16, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління МВС України у Харківській області, третя особа - Київський відділ поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області про скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу – задоволено. Скасовано наказ Головного управління МВС України в Харківській області від 06.11.2015 №683 о/с про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, інспектора СОГП Київського РВ ХМУ Головного управління МВС України в Харківській у запас Збройних Сил згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів). Поновлено старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді інспектора СОГП Київського РВ ХМУ Головного управління МВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 06.11.2015. Зобов'язано Головне управління МВС України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.02.2016 по день поновлення на посаді.

Наказом ГУМВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії від 28.11.2016 № 33 о/с скасовано наказ Головного управління МВС України в Харківській області від 06.11.2015 №683 о/с про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, інспектора СОГП Київського РВ ХМУ Головного управління МВС України в Харківській у запас Збройних Сил згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів), поновлено старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді інспектора СОГП Київського РВ ХМУ Головного управління МВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 06.11.2015.

Судом встановлено, що після видання вказаного наказу, 29.11.2016 позивач звернулась до начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області з заявою, в якій просила прийняти її до органів Національної поліції на посаду, рівнозначну посаді, яку вона обіймала в лавах МВС.

Листом від 21.12.2016 №9237/119-12/0116, за підписом начальника управління кадрового забезпечення ГУНП в Харківській області ОСОБА_2, позивача повідомлено, що здійснення переведення її на службу в поліцію на підставі п. 9 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" неможливо, у зв'язку з тим, що передбачений зазначеним вище Законом України тримісячний термін минув та, на теперішній час, прийом до Національної поліції не здійснюється.

01 березня 2017 року ОСОБА_1 направила на адресу голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області рапорт про надання їй відпустки по вагітності та пологам з 27.02.2017, до якого було додано висновок лікарсько-консультативної комісії КУОЗ "ХГІІ № 6" про те, що вона перебувала на обліку в жіночій консультації міської поліклініки № 6; декретна відпустка з 27.02.2017 по 02.07.2017.

17 березня 2017 року головою ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області надано позивачу відповідь, відповідно до якої вбачається, що рапорт щодо надання відпустки по вагітності та пологам розглянутий, підстав для надання відпустки по вагітності та пологам не має, у зв'язку із чим запропоновано позивачу надати оригінал листка непрацездатності для розгляду питання по суті.

14 червня 2018 року позивачу направлено лист № 4012/119/12/01-2018, в якому ОСОБА_1 повідомлено про ліквідацію та попереджено про звільнення через скорочення штатів. При цьому позивача повідомлено про те, що він має право реалізувати проходження служби в Національній поліції України я можу згідно розділу VI Закону України "Про Національну поліцію" в усіх регіонах України.

Заявою від 21.06.2018 ОСОБА_1 надала до голови ліквідаційної комісії ГУМВСУ в Харківській області заяву, відповідно до якої зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилась дитина ОСОБА_3 та додала до цієї заяви копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 та копію листа про надіслання голові ліквідаційної комісії ГУМВСУ в Харківській області мого рапорту про надання їй відпустки по вагітності та пологам з 27.02.2017 з вхідним штампом приймальні громадян. В цьому листі ОСОБА_1 також повідомила голову ліквідаційної комісії про заборону звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням, а за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців ГУМВСУ в Харківській області не ліквідовано, а перебуває у стані припинення.

13 липня 2018 року головою ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області направлено лист № К-119/05/12-2018, де зазначено, що її заява розглянута, але у відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_1 не перебуває, у зв'язку із тим, що рапорт з проханням надати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років не надходив.

25 липня 2018 року головою ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області направлено лист № 4993/119-12/01-2018, яким член ліквідаційної комісії ГУМВСУ в Харківській області ОСОБА_2 повторно повідомив позивача, що після повної ліквідації ГУМВСУ в Харківській області ОСОБА_1 буде звільнено через скорочення штатів відповідно до ст. 49-2 КЗпП України та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а також повідомив про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад у підрозділах ГУНП в Харківській області.

Наказом Головного управління МВС України в Харківській області № 73 о/с від 17.08.2018 старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 інспектора сектору охорони громадського порядку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 17.08.2018 звільнено у запас Збройних сил України згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу Законів про Працю України та відповідно до п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Не погодившись із зазначеним наказом, позивач звернулася до суду із зазначеним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої виходив з того, що відповідач під час винесення наказу від 17 серпня 2018 року № 73 о/с діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про Національну поліцію» та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою КМУ №114 від 29.07.1991 р., (з наступними змінами, далі по тексту Положення).

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований 06.08.2015 в газеті "Голос України" та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з пунктом 9,10,11 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Відтак пунктами 9 та 10 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено вирішення питання щодо подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015. Зазначені норми є імперативними, тобто відсутність згоди працівника на проходження служби до 06 листопада 2015 року - безальтернативна підстава для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Згідно із пп. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Аналіз зазначених норм діє підстави для висновку, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений пунктом 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Тобто, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов'язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення.

Необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.

Крім того, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач народила дитину ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 18).

Про обізнаність відповідачем на момент звільнення з фактом народження позивачем ІНФОРМАЦІЯ_1 р. дитини свідчить лист від 21.06.2018 р., який був отриманий відповідачем 27.06.2018 р. (а.с. 42-43).

Відповідно до пункту 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114, вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Враховуючи, що Закон України «Про Національну поліцію» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Статтею 184 КЗпП України встановлені окремі гарантії при прийнятті на роботі і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років.

Згідно з частиною 3 статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років ( до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини - інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Аналіз частини третьої статті 184 КЗпП України дає підстави для висновку, що зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду трудових спорів" (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19.01.2016 у справі № 810/1783/13а, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У вказаному акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з вказаним, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у вказаному випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком (згідно з додатком 1) та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком (згідно з додатком 2), в тому числі, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.

Проте, в Законі України "Про Національну поліцію" та постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які покладались на органи міліції.

Суд також враховує, що в постанові від 27.05.2014 року у справі № 21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію " не передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи таку обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд вважає, що в спірному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме ст.49-2 КЗпП України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст.49-2 КзпП України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Крім того, відповідно до п. 2 ст. 8 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.96 р. згода на обов'язковість якої надана Верховною Радою України відповідно до Закону України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії" (переглянутої) від 14.09.2006 р. з метою забезпечення ефективного здійснення права працюючих жінок на охорону материнства Сторони зобов'язуються вважати незаконним, якщо роботодавець надсилає жінці попередження про звільнення з роботи у період від дати повідомлення нею свого роботодавця про вагітність до закінчення її відпустки по вагітності та пологам або якщо він робить попередження про звільнення у такий час, що воно втрачає чинність у цей період.

Пунктом є ст. 5 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, згода на обов'язковість якої надана Верховною Радою України відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної Організації Праці N 58 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця" від 04.02.94 р. не є, зокрема законною підставою для припинення трудових відносин - відсутність на роботі в період перебування у відпустці по материнству.

Згідно з матеріалами справи, ГУ МВС України у Харківській області не надано жодних доказів, які б свідчили про виконання обов'язку запропонувати позивачці іншу роботу, відсутності можливості подальшого використання на службі

Також взято до уваги позицію Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) відповідно до якої принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при звільненні працівників поліції (зокрема, встановлення вичерпного переліку підстав у зв'язку з якими забороняється звільнення працівника), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 6 листопада 1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП, зокрема, вагітних жінок провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Передбачені частиною третьою статті 184 КЗпПгарантії поширюються і на випадки звільнення у зв'язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи.

Ураховуючи наведене, суд дійшов такого правового висновку: частиною третьою статті 184 КЗпП встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов'язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Оскільки згідно зі статтею 235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 21-303а13.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд зауважує, що саме на Головне управління МВС України в Харківській області покладено обов'язок працевлаштувати позивача у спосіб, достатній для відновлення прав останнього, що передбачає можливість подальшого використання позивача на службі шляхом поновлення на посаді.

Факт ж скасування всіх штатів та скорочення посад у ГУ МВС України в Харківській області та його територіальних органах, повинен бути взятий до уваги відповідачем при вирішенні питання щодо поновлення на посаді позивача на виконання даного судового рішення.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивача звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому є достатні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу від 17 серпня 2018 року № 73 о/с про звільнення у запас Збройних сил України - старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-166711), інспектора сектору охорони громадського порядку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області згідно з пунктом І статті 40 Кодексу Законів про Працю України та відповідно до пункту 64 "Г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав належні допустимі докази на підтвердження законності та обґрунтованості прийнятого рішення, що є предметом оскарження позивачем.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи безпідставно відмовлено у задоволенні позову.

Відповідно до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14.

Оскільки, відповідачем трудові гарантії позивача були порушені, у зв'язку із чим повинні бути відновлені шляхом поновлення її на посаді, з якої його було незаконно звільнено, з урахуванням викладеного, на підставі вимог частини 2 статті 11 КАС України та пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, суд вважає за необхідне поновити позивача на рівнозначній посаді інспектора сектору охорони громадського порядку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

У зв'язку з протиправністю наказу відповідача від 17 серпня 2018 року № 73 о/с та з урахуванням абзацу 2 пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, згідно з яким днем звільнення вважається останній день роботи, позивача належить поновити з 17.08.2018 року.

Щодо розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яке підлягає виплаті позивачу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі- Порядок). ОСОБА_5 постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з ч. 2 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Наказом Головного управління МВС України в Харківській області від 17 серпня 2018 року № 73 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ з 17.08.2018 року. Позивач проходила службу саме в органах внутрішніх справ України. Крім того, судом визнано протиправним та скасовано вищевказаний наказ про звільнення позивача та поновлено її на рівнозначній посаді інспектора сектору охорони громадського порядку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

Таким чином, орган з якого підлягає стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача є Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.

Відповідно до ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищенаведене, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року по справі № 2040/7630/18 підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновок суду першої інстанції про не обґрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року по справі № 2040/7630/18 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії про визнання протиправним та скасування наказу,поновлення на посаді,зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Харківській області від 17 серпня 2018 року № 73 о/с про звільнення у запас Збройних сил України старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-166711), інспектора сектору охорони громадського порядку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області згідно з пунктом І статті 40 Кодексу Законів про Працю України та відповідно до пункту 64 "Г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Поновити старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-166711) в органах внутрішніх справ на посаді, рівнозначній посаді інспектора сектору охорони громадського порядку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 17.08.2018 р.

Зобов'язати Головне управління МВС України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 18.08.2018 по 14.05.2019 р.

Постанова суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та нарахування та виплатити суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах одного місяця допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя

І.С. Чалий

Судді

Т.С. Перцова О.А. Спаскін

Повний текст постанови складено 15.05.2019 року