Справа № 1440/2168/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/2168/18
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Бойка А.В., Шевчук О.А.,

при секретарі Іщенко В.О.,

за участю представника відповідача Косовської І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео-конференції в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року (м. Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 08.11.2018р.) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектний інститут «Украгроінжпроект»» до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

06.09.2018 року ТОВ «Проектний інститут «Украгроінжпроект»» звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДФС у Миколаївській області, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03.09.2018 року:

- №7, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 25 436 грн. - за основним платежем та 6359 грн. - за штрафними санкціями;

- №7, яким зменшено від'ємне значення податку на додану вартість за грудень 2017 року - на суму 162 850 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні рішення податкового органу є неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на необґрунтованих та помилкових висновках перевірки.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року адміністративний позов ТОВ «Проектний інститут «Украгроінжпроект»» - задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 03.09.2018 року №7 та №7.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ДФС у Миколаївській області 12.12.2018 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції представник позивача не прибув з невідомих причин, про день, час та місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений.

Представник відповідача, в свою чергу, в судовому засіданні суду 2-ї інстанції підтримала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника відповідача та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

В період з 07.08.2018 року по 08.08.2018 року ревізорами ГУ ДФС у Миколаївській області проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Проектний інститут «Украгроінжпроект»» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з контрагентом-постачальником ТОВ «Капітолій» за грудень 2017р. та контрагентами-покупцями, яким у подальшому були реалізовані товари (послуги), придбані у вищенаведеного контрагента-постачальника, за результатами якої складено акт перевірки №1973/14-29-14-07/05515950.

Так, у вказаному вище акту перевірки зазначено, що підприємством позивача до перевірки надано договори купівлі-продажу, укладені з ТОВ «Капітолій» №01127 від 01.12.2017р. та №04125 від 04.12.2017р., видаткові та податкові накладні. Дані операції по контрагенту відображені у бухгалтерському обліку. Позивач перерахував на рахунок ТОВ «Капітолій» грошові кошти в сумі 1000290 грн., що підтверджується банківськими виписками.

Також у спірному акті перевірки вказано, що у позивача відсутні ТТН, оскільки передача ТМЦ відбувалась за адресою місцезнаходження позивача (м.Миколаїв, пр.Миру 34/1) на підставі видаткових накладних, в зв'язку з чим неможливо підтвердити факт руху ТМЦ. До перевірки надано сертифікати на продукцію, паспорта на лічильник.

Таким чином, вказаним актом перевірки №1973/14-29-14-07/05515950 встановлено порушення позивачем вимог п.198.1, п.198.3 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 ПК України, в результаті чого, занижено ПДВ за грудень 2017р. - на суму ПДВ 25436 грн. та завищено суму від'ємного значення з ПДВ за період грудень 2017р. - на загальну суму ПДВ 162850 грн.

За наслідками вказаної перевірки уповноваженою особою ГУ ДФС у Миколаївській області були прийняті податкові повідомлення-рішення від 03.09.2018р. - №7, яким зменшено розмір від'ємного значення податку на додану вартість за грудень 2017р. в сумі 162850 грн. та №7, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 25436 грн. та 6359 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

24.05.2018 року податковим органом ТОВ «Капітолій» було внесено до реєстру суб'єктів фіктивного підприємництва за №121/7/10-02-21-03 за ознакою фіктивності.

Не погоджуючись з такими діями та рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірних рішень відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, з 01.01.2011 р. він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до приписів п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім НБУ) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Положеннями ж п.75.1 ст.75 ПК України, в свою чергу, передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Як слідує зі змісту положень п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, будь-які документи (у т.ч. договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Отже, з урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як визначено п.14.1.36 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як слідує зі змісту приписів п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України, «податковий кредит» - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до ст.185 ПК України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю, постачання послуг, ввезення товарів на митну територію України, вивезення товарів за межі митної території України, постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Вимогами п.198.1 ст.198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у т.ч. у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

А у відповідності до п.198.2 ст.198 ПКУ, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг чи дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Також, п.198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно із п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці 1 цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п.198.6 ст.198 ПКУ).

Так, як видно з положень п.201.10 ст.201 ПКУ, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З метою отримання продавцем зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування, що підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних покупцем, такий продавець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунок коригування в електронному вигляді. Такий розрахунок коригування вважається зареєстрованим в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими продавцем.

Як вже зазначалося вище, згідно із п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що цей Закон поширюється зокрема на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.3 цього ж Закону, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Також, ч.ч.1,2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, вищенаведені законодавчі положення пов'язують податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податку на додану вартість на суму понесених витрат (у тому числі по сплаті (нарахуванню) ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг) з реальним виконанням господарської операції та з наявністю первинних документів (зокрема, податкових накладних), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції і дозволяють встановити дійсний рух активів у процесі її виконання.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та вже зазначалось вище, у зв'язку з тим, що ТОВ «Капітолій» 24.05.2018 року було внесено до реєстру суб'єктів фіктивного підприємництва за №121/7/10-02-21-03 за ознакою фіктивності, у серпні 2018р. контролюючим органом була проведена перевірка ТОВ «Проектний інститут «Украгроінжпроект»» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з зазначеним контрагентом-постачальником, за результатами якої складно акт, на підставі якого, в свою чергу, в подальшому і були прийняті спірні податкові повідомлення-рішення.

Проте, судова колегія, уважно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, в їх сукупності, зазначає, що реальність спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ «Капітолій» насправді підтверджується наданими представником позивачем як до перевірки, так і до суду 1-ї інстанції договорами купівлі-продажу від 01.12.2017 року №01127 (а.с.48-50) і від 04.12.2017 року №04125 (а.с.51-53), а також належним чином оформленими видатковими накладними (а.с.58,59), податковими накладними (а.с.54-57), зареєстрованими в ЄДРПН.

Дані операції по контрагенту також були відображені і у бухгалтерському обліку позивача, про що свідчать оборотно-садльдові відомості по рахункам. До того ж, на виконання вказаних вище договорів перерахував на р/рахунок ТОВ «Капітолій» грошові кошти в загальній сумі 1000290 грн., що підтверджується банківськими виписками, квитанціями до прибуткового касового ордеру та звітами про використання коштів, виданих під звіт. Також, як свідчать матеріали справи, позивачем до перевірки надано і сертифікати на придбану продукцію та паспорта на лічильники.

Що ж стосується позиції відповідача про те, що в акті перевірки №1973/14-29-14-07/05515950 був зафіксований факт відсутності на підприємстві ТТН, оскільки передача ТМЦ відбувалась за адресою місцезнаходження позивача (м.Миколаїв, пр.Миру,34/1) на підставі видаткових накладних, в зв'язку із чим нібито неможливо підтвердити рух ТМЦ, то судова колегія вважає дану позицію апелянта необґрунтованою та безпідставною, та з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як вбачається з наявних в матеріалах справи письмових пояснень позивача, ТМЦ поставлялись безпосередньо продавцем - ТОВ «Капітолій» власним або орендованим транспортним засобом на склад позивача, що відповідає умовам укладених договорів, а сам товар отримував директор, що, в свою чергу, підтверджується його підписом на видаткових накладних.

Крім того, як видно зі змісту п.2.2 зазначених договорів, продавець при передачі товару повинен передати покупцю документи на товар - лише видаткову накладну, на підставі якої цей товар фактично і був оприбуткований, а отже ТТН не були надані, оскільки позивач не включав до складу своїх витрат послуги з перевезення цього товару.

До того ж, одночасно слід звернути увагу й на те, що товарно-транспортна накладна є обов'язковим документом лише під час підтвердження надання послуг з перевезення, а для підтвердження поставки товару, товарно-транспортна накладна є необов'язковим, а «факультативним» доказом.

Також, слід зауважити, що як вставлено судами обох інстанцій, позивач, крім іншої діяльності, надає в оренду офісні приміщення у адміністративній будівлі, яка розташова за адресою: м. Миколаїв, пр. Миру 34/1, а тому, виключно для підтримання цих офісних приміщень у належному стані і були придбані спірні ТМЦ у ТОВ «Капітолій», після чого були відремонтовані лічильники та встановлений накопичувальний котел.

Ці ремонтні роботи позивач робив власними силами, оскільки у штаті товариства є інженер-енергетик, що, в свою чергу, підтверджується наявними в матеріалах справи актами на списання ТМЦ, придбаного у ТОВ «Капітолій», при здійсненні вищезазначених робіт (а.с.75-82).

Крім того, на підтвердження вказаного, відповідач сам в акті перевірки №1973/14-29-14-07/05515950 зазначає, що придбані у ТОВ «Капітолій» електротовари були використані позивачем для власних потреб при ремонті адміністративної будівлі.

Таким чином, як встановлено судами обох інстанцій та підтверджується матеріалами справи, товар, який придбавав позивач притаманний його господарській діяльності та використовувався ним для здійснення власної господарської діяльності, а угоди, які були укладені між позивачем та ТОВ «Капітолій» були спрямовані саме на реальне настання наслідків, умовлених ними, виконані сторонами в повному обсязі та відповідають положенням чинного законодавства, що підтверджено належним чином оформленими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, а тому, відповідно, на думу суду, такий платник податків не може бути позбавлений права на податковий кредит.

Враховуючи вищевикладене, судом апеляційної інстанції беззаперечно встановлено, що підприємством позивача та його контрагентом, в даному випадку, було виконано всі умови та зобов'язання договорів купівлі-продажу, які, в свою чергу, до цього часу недійсними або фіктивними в судовому порядку не визнані, а відтак, останні, в силу ст.204 ЦК України, є правомірними.

Отже, оскільки висновки, зроблені в спірному Акті перевірки, є поверховими та передчасними, а всі претензії до взаємовідносин контрагентів носять загальний, абстрактний та неконкретний характер, то колегія суддів приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку, про наявність усіх підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 03.09.2018 року №7 та №7.

Окрім того, слід також зазначити, що, якщо податковий орган мотивує своє рішення про позбавлення платника податків права на віднесення сплачених постачальникам коштів до податкового кредиту та витрат, тим, що, на його думку, відбулася нібито фіктивна операція по штучному нарощуванню цих показників, то на думку суду, цьому повинно передувати доведеність цієї діяльності платника податків або його контрагентів у порядку кримінального судочинства.

Так, щодо посилань відповідача, на те, що ТОВ «Капітолій» 24.05.2018 року внесено до реєстру суб'єктів фіктивного підприємництва за ознакою фіктивності слід зазначити, що внесення контрагента позивача до цього реєстру відбулось через півроку після здійснення господарської операції.

А як вбачається з матеріалів справи, вирок суду щодо визнання винними посадових осіб ТОВ «Капітолій» у скоєнні злочину передбаченого ст.205 КК України, ні до суду 1-ї інстанції ні до апеляційного суду надано не було, а тому факт фіктивності підприємництва ТОВ «Капітолій» на цей час є недоведеним, до того ж, у відповідності до ст.62 Конституції України, передбачена презумпція невинуватості.

І на останнє, судова колегія приймає до уваги та ще раз вважає за необхідне наголосити на тому, що згідно з вимогами цивільного та податкового законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпція правомірності рішень платника податку (пп.4.1.4 п.4.1.ст.4 ПКУ), а відповідно до ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має виключно індивідуальний характер. Тобто, якщо контрагент позивача або його контрагенти у 2-й чи 3-й ланках ланцюга, не виконали своїх податкових зобов'язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

При чому, слід зазначити, що вищенаведені висновки узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України та Верховного суду (зокрема, в постановах від 01.06.2010 року (справа №21-573во10), від 31.01.2011 року (справа №21-47а10), від 31.01.2019 року (справа №802/548/15-а)) при вирішенні спорів цієї категорії, а також практикою Європейського Суду з прав людини (справа «Булвес» проти Болгарії від 22.01.2009 року).

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 13.05.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук