Справа № 1340/3915/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3643/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І.,

Бруновської Н.В.,

за участі: секретаря судових засідань Марцинковської О.М.,

представника позивачів Русунко Р.І.,

представника відповідача Боберського І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Карп`як О.О. в м.Львові о 15:10 год., яке повно складено 10.12.2018, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Львівський обласний військовий комісаріат про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися в суд з позовом до Міністерства оборони України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просять суд:

- визнати протиправним та скасувати п. 6 рішення від 19.01.2018 року №7 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, затвердженого Міністром оборони України 22 січня 2018 року, в частині призначення матері та батькові загиблого при захисті Батьківщини, військовослужбовця ОСОБА_3 , одноразової грошової допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму;

- зобов`язати Міністерство оборони України провести донарахування та здійснити доплату одноразової грошової допомоги у розмірі 304500 (триста чотири тисячі п`ятсот) грн., ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних долях кожному;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) грн., у рівних долях кожному на відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликаєтюся на те, що на підставі Указу Президента України від 06.05.2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію» їх син ОСОБА_3 , 20 травня 2014 року призваний на військову службу у в/ч НОМЕР_1 , м. Яворів (п/п 4680). 01 вересня 2014 року ОСОБА_3 , перебуваючи у складі військової частини польова пошта НОМЕР_2 , під час виконання завдань в зоні проведення АТО зник безвісти. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 жовтня 2017 року у справі № 462/4034/17 встановлено факт загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з його участю в АТО під час виконання бойового завдання 01 вересня 2014 року безпосередньо в районі її проведення поблизу м. Лутугіно Луганської області. Зазначене рішення суду набрало законної сили 14 листопада 2017 року. 24 листопада 2017 року на підставі рішення суду органами РАЦС видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 НОМЕР_3 . Для отримання одноразової грошової допомоги на підставі встановлення судом факту загибелі військовослужбовця, у зв`язку з із його участю в АТО, батьки ОСОБА_3 звернулись до Львівського обласного військового комісаріату. Після подачі усіх необхідних документів, 09 лютого 2018 року на рахунки батьків у ПАТ «Приватбанк» надійшли рівними частинами кожному позивачу по 304 500 грн. одноразової грошової допомоги. Як стало відомо позивачам, відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 січня 2018 року № 7, їм призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, обчислено станом на дату смерті військовослужбовця. Вважають таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до пункту «а» частини 1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону.

В судовому засідання 29.11.2018 позивачі подали заяву про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог щодо вимоги про стягнення з Міністерства оборони України на користь позивачів грошових коштів в сумі 100 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Ухвалою суду від 29 листопада 2018 року адміністративний позов позивачів в частині позовних вимог щодо стягнення з Міністерства оборони України грошових коштів в сумі 100 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди залишено без розгляду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.11.2018 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано п.6 рішення від 19.01.2018 №7 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, затвердженого Міністерством оборони України 22.01.2018 в частині призначення матері та батькові загиблого при захисті Батьківщини, військовослужбовця ОСОБА_3 , одноразової грошової допомоги в розмірі 500- кратного прожиткового мінімуму. Зобов`язано Міністерство оборони України виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як матері та батьку загиблого при захисті Батьківщини, військовослужбовця ОСОБА_3 , в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року в рівних долях кожному з врахуванням раніше виплачених сум.

З таким рішенням суду не погодилось Міністерство оборони України, подавши апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції при його прийнятті порушено норми матеріального права. Просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до рішення суду встановлено факт смерті загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 є 01.09.2014, а тому виникнення права на отримання грошової допомоги є саме дата смерті, яка встановлена судовим рішенням. Вважає, що позиція суду першої інстанції стосовно визначення суми одноразової допомоги з часу отримання свідоцтва про смерть 27.11.2017, а не з дати смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть 01.09.2014 є хибною та такою, що не відповідає ст. 58 Конституції України, статтям 16 -16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Окрім того, суд свідомо чи помилково не зазначив станом на 01 січня якого календарного року необхідно призначити та виплатити дану одноразову грошову допомогу. Також апелянт зазначає, що зобов`язання судом відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Позивачі не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Водночас, частина 4 статті 304 КАС України регламентує, що відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Суд першої інстанції встановив і такі обставини підтверджені судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 28.02.1986.

На підставі Указу Президента України від 06.05.2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію» син позивачів, ОСОБА_3 , 20 травня 2014 року призваний на військову службу у в/ч НОМЕР_1 , м. Яворів (п/п 4680).

01 вересня 2014 року ОСОБА_3 , перебуваючи у складі військової частини польова пошта НОМЕР_2 , під час виконання завдань в зоні проведення АТО зник безвісти. Командуванням військової частини польова пошта НОМЕР_2 проводилося службове розслідування щодо обставин зникнення військовослужбовця. За даними Об`єднаного центру з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб, заручників та встановлення місцезнаходження безвісти зниклих в районі проведення антитерористичної операції, син позивачів значився як зниклий безвісти у переліку військовослужбовців та цивільних осіб, які були протиправно позбавлені волі або зникли безвісти в районі проведення АТО. Вважається таким, що 01.09.2014 року зник безвісти поблизу м. Лутугіно Луганської області під час участі в антитерористичній операції.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 жовтня 2017 року у справі № 462/4034/17 встановлено факт загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з його участю в АТО під час виконання бойового завдання 01 вересня 2014 року безпосередньо в районі її проведення поблизу м. Лутугіно Луганської області. Зазначене рішення суду набрало законної сили 14 листопада 2017 року.

24 листопада 2017 року на підставі рішення суду органами РАЦС видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 НОМЕР_3 .

Для отримання одноразової грошової допомоги на підставі встановлення судом факту загибелі військовослужбовця у зв`язку з із його участю в АТО, батьки ОСОБА_3 звернулись до Львівського обласного військового комісаріату. Після подачі усіх необхідних документів 09 лютого 2018 року на рахунки батьків у ПАТ «Приватбанк» надійшли рівними частинами кожному позивачу по 304 500 грн одноразової грошової допомоги.

Відповідно до пункту 6 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 січня 2018 року № 7, комісія дійшла висновку про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМ України від 25.12.2013 №975 батьку та матері загиблого ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок смерті, пов`язаної із захистом Батьківщини, солдата ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на підставі свідоцтва про смерть НОМЕР_3 від 24.11.2017 - в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату смерті, в сумі 609000грн. у рівних долях кожному.

16 квітня 2018 року позивачі звернулись із листом до Міністерства оборони України із заявою про здійснення доплати одноразової грошової допомоги у розмірі 304500 грн у рівних долях кожному з батьків.

У відповідь на заяву листом від 14 травня 2018 року № 248/316/1298 Департамент фінансів Міністерства оборони України повідомив позивачів, що Порядком № 975 передбачено день виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця, яким є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть. Зазначив, що правові відносини мають розглядатися на час виникнення права на одержання одноразової грошової допомоги відповідно до законодавства та нормативно-правових актів, що регламентують питання призначення такої допомоги в редакції, що діяла на час виникнення права, а не на час призначення допомоги. За наведених підстав саме тому така одноразова грошова допомога заявникам була обчислена та виплачена.

Не погодившись з відмовою відповідача, позивачі, вважаючи, що їм безпідставно відмовлено в доплаті до одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю сина, чим порушено їх права та законні інтереси, звернулися з означеним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що факт смерті ОСОБА_3 було встановлено рішенням суду 25.10.2017, яке набрало законної сили 14.11.2017, при тому свідоцтво про смерть видано 24.11.2017, а тому вважав, що право на отримання одноразової грошової допомоги у позивачів виникло в листопаді 2017 року, а не у вересні 2014 року.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При перевірці рішень, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень суд керується, зокрема, положеннями ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, розсудливо з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII.

Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»

За преамбулою Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Стаття 1 Закону № 2011-XII встановлює, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону № 2011-XI, його дія поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону № 2011-XI (в редакції тут і надалі, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XI одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби) під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 16-1 Закону № 2011-XI визначено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Відповідно до пункту "а" ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-XI одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону.

За змістом статті 16-3 Закону № 2011-XI одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників, Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 в редакції від 22.11.2017 з внесеними змінами постановою КМУ від 15.11.2017 № 855 (далі - Порядок № 975).

Згідно з пунктом 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Пункт 5 Порядку № 975 встановлює, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів) (пункт 12 Порядку№ 975).

Пунктом 13 Порядку передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Механізм призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час участі в антитерористичній операції, деяких категорій осіб (далі - одноразова грошова допомога) визначений також Порядком призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 р. № 336 в редакції із внгесеними змінами постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2017 р. № 837 (далі Порядок № 336).

Згідно абзаців першого та десятого пункту 2 Порядку № 336 одержувачами одноразової грошової допомоги, зокрема є члени сімей військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) та працівників Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, інших утворених відповідно до законів військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також сім`ї працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення.

Відповідно до абзацу шостого підпункту 1 пункту 3 Порядку № 336 одноразова грошова допомога призначається та виплачується у разі загибелі (смерті) або визнання безвісно відсутніми - з дати смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть, або з дати ухвалення рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою (оголошення її померлою) військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) та працівників Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників МВС, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Державної кримінально-виконавчої служби, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення.

Згідно абз. 1 п. 5 Порядку № 336 одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті) осіб, зазначених у підпункті 1 пункту 3 цього Порядку, призначається та виплачується членам їх сімей у розмірі 750 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому загинули (померли) особи, зазначені у підпункті 1 пункту 3 цього Порядку, рівними частинами.

До членів сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених в абзацах шостому - десятому пункту 2 цього Порядку, належать утриманці загиблого або особи, що пропала безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один із подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти (абз. 2 п. 5 Порядку № 336).

Як уже зазначалося, відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19 січня 2018 року № 7, 500-кратний розмір одноразової грошової допомоги батьками загиблого обчислено станом на дату смерті військовослужбовця.

При тому судом береться до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 жовтня 2017 року у справі № 462/4034/17 встановлено факт загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з його участю в АТО під час виконання бойового завдання 01 вересня 2014 року безпосередньо в районі її проведення поблизу м. Лутугіно Луганської області. Вказане рішення суду набрало законної сили 14 листопада 2017 року. Свідоцтво про смерть видано 24 листопада 2017 року.

З огляду на встановлені обставини справи та норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскільки факт смерті ОСОБА_3 встановлено рішенням суду 25.10.2017, яке набрало законної сили 14 листопада 2017 року, після чого видано свідоцтво про смерть, то право на отримання одноразової грошової допомоги у позивачів виникло в листопаді 2017 року, а не у вересні 2014 року, тобто одноразова грошова допомога призначається та виплачується у разі загибелі (смерті) або визнання безвісно відсутніми в даному випадку з дати ухвалення рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою (оголошення її померлою) військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) і на спірні правовідносини поширює свою дію Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції на час встановлення факту загибелі військовослужбовця.

Наведене спростовує доводи апелянта щодо застосування норм Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції вересня 2014 року - дати смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть, та посилання на ст.58 Конституції України.

Щодо доводів скаржника про не зазначення судом першої інстанції станом на 01 січня якого календарного року необхідно призначити та виплатити дану одноразову грошову допомогу, то як вказує норма пункту "а" ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-XI, яка знаходить своє відображення в пункті 5 Порядку № 975, спірна одноразова грошова допомога призначається і виплачується в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року. При тому абзац 1 п. 5 Порядку № 336 вказує, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті) осіб, зазначених у підпункті 1 пункту 3 цього Порядку, призначається та виплачується членам їх сімей у розмірі 750 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому загинули (померли) особи, зазначені у підпункті 1 пункту 3 цього Порядку, рівними частинами. Тобто, при розрахунку спірної допомоги за основу необхідно брати розмір прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому загинув ОСОБА_3 .

Апелянт також вказує, що зобов`язання судом відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що згідно абзацу 1 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, у випадку, коли суб`єкт владних повноважень наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Разом з тим, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини до спірних правовідносин, колегія суддів звертає увагу на рішення від 14.06.2007 у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України", в якому суд наголосив, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши вищенаведені норми законодавства, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову визначеним судом першої інстанції способом, так як відповідач не довів правомірність своїх дій щодо відмови в донарахуванні та виплаті позивачам спірної допомоги.

Загалом оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві та апеляцій скарзі, були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про прийняття судом рішення з порушенням норм матеріального права, а тому апеляційний суд не бачить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Беручи до уваги встановлене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимоги, які підлягають задоволенню.

В силу ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі № 1340/3915/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
Н. В. Бруновська
Повне судове рішення складено 17.05.2019.