Справа № П/811/271/17
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2019-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2019 року справа № П/811/271/17

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брегея Р.І., розглянувши у м.Кропивницький в загальному позовному провадженні (у порядку письмового провадження) адміністративний позов Агрофірми «Хлібороб» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі Товариство) до Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області (далі Управління) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з заявою до податкового органу про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 15 листопада 2016 року та 26 січня 2017 року, якими:

- збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 192495 грн. та накладено штрафну санкцію 4338629 грн.;

- накладено штрафну санкцію у сумі 510 грн..;

- зменшено від`ємне значення суми податку на додану вартість за червень 2016 року на 551 грн. (Том 1 а.с.5-16).

У судовому засіданні представник Товариства підтримав вимоги позову.

Пояснив, що операції стосовно сплати роялті нерезиденту не оподатковуються податком на додану вартість.

Зазначив, що платник податків, перебуваючи на спеціальному режимі оподаткування, використовував кошти зі спеціального рахунку з податку на додану вартість виключно для оплати виробничих факторів.

Стверджував, що до податкових декларацій включав податковий кредит за наявності податкової накладної.

Визнав заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість у скороченій декларації, вказавши, що таке порушення не тягне донарахування грошового зобов`язання та застосування штрафної санкції.

Звертав увагу, що штрафна санкція за неподання копії документів накладена безпідставно, оскільки запит податкового органу не відповідав вимогам законодавства.

Відповідач заперечив стосовно задоволення позову, надіславши відзив на нього (Том 3 а.с.7-9).

У судовому засіданні представник Управління пояснив, що платник податків занизив податкове зобов`язання та завищив кредит з податку на додану вартість.

Зокрема, не оподаткував податком на додану вартість операції з придбання товару у нерезидента, зменшив податкове зобов`язання, не зареєструвавши розрахунок коригування до податкової накладної на його зменшення, включив до податкового кредиту суми, які не підтверджені податковими накладними.

Стверджував, що Товариство використало кошти зі спеціального рахунку, на якому обліковувався податок на додану вартість, на невиробничі фактори.

Пояснив, що платник податків відмовив у наданні копії документів, за що притягнутий до відповідальності у виді штрафу.

Ухвалою суду від 05 квітня 2019 року прийнято рішення про завершення розгляду справи в порядку письмового провадження (Том 4 а.с.111).

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про часткове задоволення позову з таких підстав.

Встановлені судом факти і обставини, що стали підставами звернення.

Так, у період з 19 вересня по 17 жовтня 2016 року податковий орган провів планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2014 року по 30 червня 2016 року (Том 1 а.с.22-65).

Ревізори виявили порушення, які зафіксовані у її акті.

Суть порушень, на думку податкового органу:

- сплачено кошти за послуги, які не пов`язані з виробничими факторами і не супутні постачанню товару, що вирощується, на загальну суму 4242381,50 грн.;

- занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, у сумі 55682 грн. за квітень-травень 2016 року;

- занижено податок на додану вартість на загальну суму 136813 грн. за жовтень 2014 року;

- завищено суму від`ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового звітного періоду, на 551 грн. за червень 2016 року.

Водночас, під час перевірки Товариство не надало копії документів на письмовий запит податкового органу.

Керівник Управління погодився з висновками ревізорів та прийняв (з урахуванням адміністративного оскарження) податкові повідомлення-рішення від 15 листопада 2016 року та 26 січня 2017 року, якими:

- збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 192495 грн. та накладено штрафну санкцію 4338629 грн.;

- накладено штрафну санкцію за неподання копій документів у сумі 510 грн..;

- зменшено від`ємне значення суми податку на додану вартість за червень 2016 року на 551 грн. (Том 1 а.с.18, 20-21, 89-92).

Сума грошового зобов`язання у 192495 грн. складається з трьох доданків, якими є 55682 грн. і 135333,33 грн. та 1480 грн.

Штрафна санкція у сумі 4338629 грн. складається з двох доданків, якими є 4242381,50 грн. і 96247,50 грн. (50% від грошового зобов`язання у сумі 192495 грн.).

У судовому засіданні представник Товариства визнав, що, якщо допустити, що мало місце порушення, то штрафна санкція має становити 50% грошового зобов`язання.

Юридична оцінка, встановлених судом, фактів і обставин справи.

Щодо накладення штрафу в сумі 510 грн. за неподання копії документів під час перевірки.

Так, згідно податкового повідомлення-рішення штрафна санкція застосована на підставі припису пункту 121.1 статті 121 ПК України.

Цією нормою права встановлено, що незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

На Товариство наклали штраф за ненадання контролюючому органу копії документів при здійсненні податкового контролю.

13 жовтня 2016 року (за два дні до завершення перевірки (останні дні перевірки, які є робочими, 14 та 17 жовтня)) ревізори звернулися до Товариства з заявою про надання копій документів (Том 3 а.с.98).

Запит, хоч і містив назви документів, копії яких просили надати, однак не зазначались періоди, в котрих вони складались.

У запиті не вказані підстави надання копії документів.

17 жовтня 2016 року Товариство надало письмову відповідь на звернення (Том 1 а.с.99).

Платник податків зазначив, що вимога податкового органу про надання документів не відповідає вимогам законодавства, оскільки не вказано конкретний перелік документів та підстави їх надання.

Звертав увагу, що ревізори мали повний доступ до усіх первинних документів бухгалтерського і податкового обліку.

У судовому засіданні ревізор ОСОБА_1 , який брав участь у проведенні перевірки, повідомив, що Товариство забезпечило доступ до усіх документів господарської діяльності.

Пояснив, що документи, копії яких витребовувались, доводили порушення, котрі допущенні платником податків.

ОСОБА_1 визнав, що у Товариства виник обов`язок надати дуже значну кількість документів, оскільки перевірялась діяльність платника податків за 2 роки.

Відповідь на запит Управління отримало після завершення перевірки і не направляло платнику податків повторний.

Приписами пункту 84.5 статті 84 ПК України передбачено, що при проведенні перевірок посадові особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Отже, у запиті в обов`язковому порядку має бути зазначено, стосовно якого порушення, податку та періодів діяльності витребовуються копії документів.

Відповідно до приписів пункту 73.3 статті 73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Таким чином, запит податкового органу не містив підстави надання копії документів, які б спростили його виконання платником податків, оскільки деталізували б вид і період їх складання.

Більше того, з урахуванням направлення звернення за два робочих дні до завершення перевірки Товариство не мало фізичної можливості виконати його у строк до 17 жовтня 2016 року у зв`язку із дуже значним обсягом первинних документів бухгалтерського та податкового обліку господарської діяльності.

Приписами пункту 73.3 статті 73 ПК України встановлено, що у разі коли запит складено з порушенням вимог, викладених в абзацах першому та другому цього пункту, платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.

Підсумовуючи, суд зробив висновок, що у зв`язку з неналежним складанням запиту Товариство звільнене законом від надання відповіді на нього.

Отже, податкове повідомлення-рішення про накладення штрафу у сумі 510 грн. є протиправним і його належить скасувати, задовільнивши позов в цій частині вимог.

Що стосується накладення штрафної санкції у сумі 4242381,50 грн. з податку на додану вартість.

Так, Товариство займалося вирощенням сільськогосподарської продукції і перебувало на спеціальному режимі оподаткування.

Управління застосувало штрафну санкцію у сумі 4242381,50 грн. за оплату послуг, які не пов`язані з виробничими факторами та послугами, що несупутні постачанню сільськогосподарського товару, котрі вирощуються безпосередньо платником податків.

Штрафна санкція застосована на підставі приписів пункту 123.2 статті 123 ПК України (за нецільове використання коштів).

Цією нормою права встановлено, що використання платником податків (посадовими особами платника податків) сум, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання (застосування) податкової пільги, не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із законом з питань відповідного податку, збору, платежу додатково до штрафів, передбачених пунктом 123.1 цієї статті, тягне за собою стягнення до бюджету суми податків, зборів, платежів, що підлягали нарахуванню без застосування податкової пільги. Сплата штрафу не звільняє таких осіб від відповідальності за умисне ухилення від оподаткування.

Отже, згадана сума коштів є загальною вартістю послуг, які надані Товариству стосовно перевезення вирощеного зерна з елеватора і оплата послуг елеватора (відвантаження, відшкодування вартості залізничних послуг, користування вагонами).

Продукція перевозилась у порти, а витрати на оплату цих послуг включалась до вартості готової продукції.

Приписами пункту 209.2 статті 209 ПК України (в редакції на час виникнення правовідносин) передбачено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку для інших виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Отже, Товариство мало право оплатити вартість виробничих факторів за рахунок коштів, які акумулювались на спеціальному рахунку.

Приписами підпункту 209.15.1 пункту 209.15 статті 209 ПК України встановлено, що для цілей цієї статті застосовуються такі терміни: виробничі фактори, за рахунок яких сформовано податковий кредит:

а) товари/послуги, які придбаваються сільськогосподарським підприємством для їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції, а також основні фонди, які придбаваються (споруджуються) з метою їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції.

У разі якщо товари/послуги, основні фонди, виготовлені та/або придбані, використовуються сільськогосподарським підприємством частково для виготовлення сільськогосподарських товарів (послуг), а частково для інших товарів/послуг, то сума сплаченого (нарахованого) податкового кредиту розподіляється виходячи з питомої ваги вартості сільськогосподарських товарів/послуг у загальній вартості усіх товарів/послуг, поставлених за 12 попередніх послідовних звітних (податкових) періодів;

У разі зміни напряму використання товарів/робіт, основних фондів платник податку проводить коригування податкового кредиту виходячи з вартості придбання товарів/послуг, балансової (залишкової) вартості основних фондів, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснено зміну напряму використання.

б) послуги, супутні постачанню сільськогосподарського товару, який вирощується, відгодовується, виловлюється або збирається (заготовлюється) безпосередньо платником податку:

сіяння та саджання рослин, збирання врожаю, його брикетування чи складування, проведення інших польових робіт, включаючи внесення добрив та засобів захисту рослин;

пакування та підготовка до продажу, у тому числі сушіння, очищення, розмелювання, дезінфекція та силосування сільськогосподарської продукції (01.41.0 КВЕД);

зберігання сільськогосподарської продукції;

вирощування, розведення, відгодівля та забій свійських сільськогосподарських тварин, застосування засобів захисту тварин, проведення протиепізоотичних заходів;

отримання послуг з використання сільськогосподарської техніки, крім отримання її у фінансову оренду (лізинг);

отримання послуг, супутніх веденню сільськогосподарської діяльності, а саме з питань оподаткування, бухгалтерської звітності та обліку, організації внутрішнього виробничого управління (74.14.0 КВЕД);

знищення бур`яну та шкідливих комах, оброблення посівів і сільськогосподарських площ засобами захисту рослин, а також використання засобів захисту тварин;

експлуатація меліоративних зрошувальних та осушувальних систем для посівних площ і сільськогосподарських угідь;

розділ м`яса для товарної кондиції.

Потреба оплатити перевезення вирощеного зерна з елеватора і послуг елеватора (відвантаження, відшкодування вартості залізничних послуг, користування вагонами) обумовлена виробничими цілями, останньою з яких є реалізація виготовленої продукції.

Таким чином, виробничі цілі у часі передують продажу виготовленої продукції, а витрати на їх оплату формують кінцеву вартість товару.

Товариство оплату перевезення вирощеного зерна з елеватора і послуг елеватора (відвантаження, відшкодування вартості залізничних послуг, користування вагонами) включило у вартість товару, котрий реалізований покупцям.

Варто зазначити і наступне.

Податок на додану вартість, який сплачено, як вартість перевезення вирощеного зерна з елеватора і послуг елеватора (відвантаження, відшкодування вартості залізничних послуг, користування вагонами), Товариство включило до податкового кредиту скороченої декларації з податку на додану вартість.

Податковий орган не поставив під сумнів правильність таких дій.

Тому, податковий орган фактично визнав, що ці послуги пов`язані з виробничими цілями виробника сільськогосподарської продукції.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про протиправність податкового повідомлення-рішення в частині застосування штрафної санкції з податку на додану вартість у сумі 4242381,50 грн.

Отже, рішення Управління в цій частині належить скасувати, а позов у цій частині вимог задовільнити.

Що стосується завищення податкового кредиту з податку на додану вартість за жовтень 2014 року на суму 1480 грн.

Згідно акту перевірки платник податків включив до податкового кредиту кошти у сумі 1480 грн., не маючи податкової накладної (платника не визначено згідно автоматизованої системи співставлення податкового кредиту та податкових зобов`язань).

Такий висновок податкового органу суперечливий.

Якщо податкова накладна відсутня, то неможливо проводити жодної перевірки стосовно співставлення.

Під час судового розгляду встановлено, що Управління не визнало податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму 1480 грн. (720 грн. і 760 грн.), який сформовано за рахунок двох податкових накладних від 13 та 21 жовтня 2014 року (Том 4 а.с.72-73).

Податкові накладні включені до податкової декларації з податку на додану вартість за жовтень 2014 року (Том 3 а.с.89-91).

У податкових накладних зазначено найменування та місцезнаходження продавців, які виписали податкові накладні.

У судовому засіданні встановлено, що Товариство допустило технічну помилку в ідентифікаційному номері продавців, зазначаючи його у додатку до податкової декларації.

Така помилка не є підставою для висновку про завищення податкового кредиту, оскільки податковий орган не ставить під сумнів реальність господарської операції та складання податкової накладної.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про протиправність податкового повідомлення-рішення в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 1480 грн. та накладення штрафу 740 грн.

Отже, рішення Управління в цій частині належить скасувати, а позов у цій частині вимог задовільнити.

Що стосується заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на 135333,33 грн. та накладення штрафу у сумі 67666,67 грн.

Так, у жовтні 2014 року Товариство на підставі розрахунку коригування №126/2 від 28 жовтня того ж року до податкової накладної №77/2 від 13 жовтня того ж року зменшило податкові зобов`язання з податку на додану вартість на суму 135333,33 грн. у зв`язку з поверненням коштів за сою ТОВ «Кернел-Трейд».

Розрахунок коригування не зареєстровано у Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Зменшення податкового зобов`язання мало місце у скороченій декларації з податку на додану вартість (сільськогосподарський виробник).

Ці факти визнаються сторонами.

Приписами пункту 201.10 статті 201 ПК України встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відсутність факту реєстрації платником податку продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Отже, не зареєструвавши розрахунок коригування до податкової накладної, у Товариства не виникло право коригувати податкове зобов`язання.

Таким чином, платник податків допустив порушення податкового законодавства.

Однак, з урахуванням, що включення грошового зобов`язання і його зменшення мало місце у скороченій декларації з податку на додану вартість, виникає таке питання: чи можна у такому випадку збільшувати платнику податків грошове зобов`язання з податку на додану вартість, вимагаючи сплати до Державного бюджету України, та накладати штрафну санкцію?

Перш за все, приписами пункту 209.2 статті 209 ПК України (в редакції на час виникнення правовідносин) передбачено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку для інших виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Отже, безпідставне зменшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у скороченій декларації сільськогосподарського товаровиробника не призводить до сплати коштів до Державного бюджету України.

У такому разі податковий орган має прийняти рішення про зобов`язання платника податків перерахувати на спеціальний рахунок суму коштів, яка рівняється сумі безпідставно зменшеного податкового зобов`язання.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення з податку на додану вартість в частині збільшення грошового зобов`язання на суму 135333,33 грн. є протиправним.

Отже, рішення Управління в цій частині належить скасувати, а позов у цій частині вимог задовільнити.

Штрафна санкція за заниження податкового зобов`язання накладена відповідно до приписів пункту 123.1 статті 123 ПК України.

Цією нормою права встановлено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов`язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Штрафна санкція складає 50% заниження грошового зобов`язання.

Платник податків визнав, що допустив порушення повторно.

Приписами підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податкове зобов`язання сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Отже, в розумінні приписів підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 та пункту 123.1 статті 123 ПК України штраф можна застосовувати лише у випадку, коли платник податків занизив податкове зобов`язання, що призвело до несплати коштів до відповідного бюджету.

Приписами підпунктів 14.1.178 та 14.1.179 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податок на додану вартість непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Податкове зобов`язання для цілей розділу V цього Кодексу загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді

Таким чином, в розумінні податку на додану вартість податкове зобов`язання загальна сума податку на додану вартість, яка не обов`язково має бути сплачена до бюджету.

Воно може залишитись у користуванні платника податків як пільга.

У випадку з Товариством так і відбулось.

Тому, суд зробив висновок про правомірність нарахування штрафної санкції у розмірі 50% заниження податкового зобов`язання у сумі 135333,33 грн.

Правовий висновок суду з цього питання (щодо несплати заниженого зобов`язання до бюджету і нарахування штрафу) поділяє і Верховний Суд України (постанова від 16 лютого 2016 року у справі за позовом ДП «Умань-Агро» до Уманської об`єднаної державної податкової інспекції Черкаської області про скасування податкового повідомлення-рішення (Том 3 а.с.121-123).

Верховний Суд України зробив такий висновок.

«Та обставина, що сільськогосподарське підприємство не сплачує занижені суми податкового зобов`язання до бюджету, а залишає їх у своєму розпорядженні й акумулює на спеціальному рахунку, не означає, що цей платіж перестає бути податком.

Неперерахування сільськогосподарським підприємством сум податку на додану вартість до бюджету, а залишення їх на своєму спеціальному рахунку і використання на цілі та в порядку, що встановлені податковим законодавством, є пільгою (преференція), що надається цій категорії спеціальних суб`єктів оподаткування з урахуванням їх статусу та сфери діяльності.

Однак, ця пільга не звільняє їх від виконання інших обов`язків у разі настання обставин, з якими ПК України пов`язує вчинення певних дій, зумовлених цим податком, зокрема й у випадку самостійного виявлення ним помилки у раніше поданих податкових деклараціях.

Якщо сільськогосподарське підприємство подає уточнюючий розрахунок про заниження податкового зобов`язання і не сплатить штраф у розмірі 3% від заниженої суми податкового зобов`язання до подання такого уточнюючого розрахунку, а контролюючий орган за наслідками позапланової перевірки, проведеної у зв`язку з поданням уточнюючого розрахунку на підставі підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 ПК України встановить факт несплати штрафу і самостійно визначить суму грошового зобов`язання, то такі дії утворюють податкове правопорушення, відповідальність за яке передбачена пунктом 123.1 статті 123 ПК України».

Отже, штрафна санкція з податку на додану вартість у сумі 67666,67 грн. застосована правомірно, що виключає задоволення позову у цій частині вимог.

Що стосується заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на 55682 грн. та накладення штрафу у сумі 27841 грн.

Так, 22 січня 2016 року фірмою «Заатен-Уніон ГмбХ» (Німеччина) (далі Товариство 2) та Товариством укладено ліцензійний договір на використання сорту гороху «Мадонна» (Том 3 а.с.152-159).

Ліцензіар Товариство 2, а ліцензіат Товариство.

Згідно додатку до договору розмір ліцензійного платежу склав 1970 євро за 1 тонну (Том 3 а.с.160).

За умовами правочину його предметом є надання ліцензії без права субліцензії на виробництво посівного матеріалу для власних цілей на території Кіровоградської області.

Водночас, ліцензіат не отримує право продавати вирощене насіння третім особам.

Дозволено використовувати насіння тільки на власних або орендованих земельних ділянках.

22 січня 2016 року Товариством 2 та Товариством укладено ліцензійний договір на використання сорту гороху «Саламанка» (Том 3 а.с.162-169).

Ліцензіар Товариство 2, а ліцензіат Товариство.

Згідно додатку до договору розмір ліцензійного платежу склав 1970 євро за 1 тонну (Том 3 а.с.170).

За умовами правочину його предметом є надання ліцензії без права субліцензії на виробництво посівного матеріалу для власних цілей на території Кіровоградської області.

Водночас, ліцензіат не отримує право продавати вирощене насіння третім особам.

Дозволено використовувати насіння тільки на власних або орендованих земельних ділянках.

Товариство придбало по 2,5 тони насіння, яке реалізувало йому ТОВ «Спектр-Агро» (далі Товариство 3) (Том 3 а.с.174-177).

15 червня 2016 року Товариство перерахувало Товариству 2 ліцензійні платежі на загальну суму 9850 євро (Том 3 а.с.133-134).

Товариство не виписувало податкову накладну і не нараховувало самостійно податок на додану вартість, який вважався б його зобов`язанням, оскільки зробило висновок, що сплатило роялті.

Податковий орган наполягав, що Товариство сплатило Товариству 2 (нерезиденту) вартість насіння гороху та у нього виник обов`язок оподаткувати її податком на додану вартість.

Проаналізувавши договори та інші первинні документи бухгалтерського обліку стосовно взаємовідносин Товариства з Товариством 2 та Товариством 3, суд зробив висновок, що Товариство придбало у Товариства 2 ліцензію на виготовлення посівного матеріалу без права надання субліцензії, а у Товариства 3 посівний матеріал.

Приписами підпункту 14.1.225 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що роялті будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Не вважаються роялті платежі за отримання об`єктів власності, визначених в абзаці першому цього пункту, у володіння або розпорядження чи власність особи або, якщо умови користування такими об`єктами власності надають право користувачу продати або здійснити відчуження в інший спосіб такого об`єкта власності або оприлюднити (розголосити) секретні креслення, моделі, формули, процеси, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау), за винятком випадків, коли таке оприлюднення (розголошення) є обов`язковим згідно із законодавством України.

За правочином, який уклали Товариство та Товариство 2, позивач сплатив роялті, оскільки не набув право продавати вирощене насіння третім особам і право субліцензії на виробництво посівного матеріалу.

У розумінні ПК України роялті є будь-яким платежем.

Постановою Уряду України від 03 жовтня 2007 року №1185 затверджено Національний стандарт №4 (далі Стандарт).

Приписом пункту 3 Стандарту встановлено, що ліцензійний платіж плата за надання прав на використання об`єкта права інтелектуальної власності, що є предметом ліцензійного договору. До ліцензійних платежів належать паушальний платіж, роялті та комбінований платіж.

У договорі зазначено, що Товариство сплачує ліцензійний платіж (не встановлено вид).

Підсумовуючи, суд зробив висновок, що відмінність між роялті і ліцензійним платежем у розумінні Стандарту полягає лише у формі оплати.

У розумінні ж ПК України для визначення поняття роялті не має значення форма оплати (строки), бо ним є будь-який платіж.

Відповідно до приписів підпункту 196.1.6 пункту 196.1 статті 196 ПК України до операцій, що не об`єктом оподаткування податком на додану вартість, відносяться виплата роялті.

Отже, Товариство не занижувало податкове зобов`язання з податку на додану вартість щодо взаємовідносин з нерезидентом, а тому є протиправним рішення відповідача в частині збільшення грошового зобов`язання на 55682 грн. та накладення штрафу у сумі 27841 грн. і зменшення від`ємного значення податку на додану вартість на 511 грн.

Таким чином, їх належить скасувати і в цій частині, задовільнивши позов в цій же частині вимог.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про часткове задоволення позову.

Судові витрати у справі складаються з судового збору в сумі 67983 грн.

Заява задоволена на 98,5% від суми позову.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до приписів статті 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області від 15 листопада 2016 року, яким Агрофірмі «Хлібороб» у формі товариства з обмеженою відповідальністю збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 192495 грн. та накладено штрафну санкцію 4338629 грн., в частині збільшення грошового зобов`язання у сумі 192495 грн. та накладення штрафної санкції 4270962,33 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області від 15 листопада 2016 року, яким на Агрофірму «Хлібороб» у формі товариства з обмеженою відповідальністю накладено штрафну санкцію у сумі 510 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області від 26 січня 2017 року, яким Агрофірмі «Хлібороб» у формі товариства з обмеженою відповідальністю зменшено від`ємне значення суми податку на додану вартість за червень 2016 року на 551 грн.

В іншій частині вимог відмовити у задоволенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на користь Агрофірми «Хлібороб» у формі товариства з обмеженою відповідальністю судові витрати в сумі 66963,26 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Р.І. Брегей