Справа № 134/89/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2019 року

м. Київ

справа №134/89/16-а

адміністративне провадження №К/9901/23987/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Бучик А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними матеріалами справи у касаційній інстанції адміністративну справу № 134/89/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ) про визнання протиправними дій щодо відмови у відновленні виплати пенсії та зобов`язання вчинення певних дій, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Зарічанського В.Г. та

постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Білоуса О.В., суддів Курка О.П., Совгири Д.І., -

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням змінених позовних вимог, просив:

- визнати неправомірними дії ГУ ПФУ щодо відмови у відновленні виплати пенсії за вислугу років;

- зобов`язати ГУ ПФУ відновити виплату пенсії за вислугу років довічно, яка призначена з 01 вересня 2005 року відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII) з 01 квітня 2015 року та виплатити неотриманий розмір пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 26 травня 2016 року в загальній сумі 45 491 грн.;

- стягнути з ГУ ПФУ компенсацію втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати в загальній сумі 747 грн 30 коп. з вирахуванням подальших втрат до часу виплати компенсації.

Позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що встановлення обмежень щодо отримання пенсії за віком деяким категоріям громадян є порушенням конституційних вимог щодо рівності всіх громадян в нерівні умови, що є порушенням принципів правової держави. При цьому позивач вказав на те, що з 01 червня 2015 року посада на якій він працює, не дає йому права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-XII, Закон про державну службу 1993 року відповідно), у зв`язку з чим, відпали передбачені статтею 54 Закону № 2262-ХІІ підстави для невиплати пенсії, призначеної відповідно до цього Закону і з цієї дати відсутні перешкоди для виплати пенсії за вислугу років.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині, що передувала шестимісячному строку звернення до суду, тобто за період з 01 квітня по 19 липня 2015 року - залишено без розгляду.

Крижопільський районний суд Вінницької області постановою від 10 лютого 2017 року частково задовольнив позовні вимоги:

- визнав неправомірним дії ГУ ПФУ щодо відмови у відновлені виплати пенсії за вислугу років;

- зобов`язав ГУ ПФУ відновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років довічно, яка призначена з 01 вересня 2005 року відповідно до Закону № 2262-ХІІ, та виплатити ОСОБА_1 не отриманий розмір пенсії за період з 20 липня 2015 року по 26 травня 2016 року;

- стягнув з ГУ ПФУ на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в загальній сумі 298 грн. 92 коп. з вирахуванням подальших втрат доходів до часу виплати компенсації.

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом № 3723-ХІІ, у зв`язку з чим передбачені статтею 54 Закону № 2262-ХІІ підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відпали і з 01 червня 2015 року перешкоди для виплати позивачу вказаної пенсії відсутні, тому з 01 червня 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону № 2262-ХІІ підлягає відновленню.

Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 05 квітня 2017 року скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове - яким відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки позивач обіймає посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом № 3723-ХІІ, підстави для нарахування та виплати йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ з 01 квітня 2015 року - відсутні, а відповідач, в даному випадку, приймаючи рішення про припинення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством. Також суд апеляційної інстанції вказав на те, що пунктом 3 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VІІІ) встановлений вичерпний перелік осіб, щодо яких скасовуються обмеження у виплаті пенсії на період роботи у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій на загальних підставах. У цьому переліку Закон № 2262-ХІІ - відсутній, тобто обмеження у виплаті пенсії для працюючих пенсіонерів продовжують діяти. До того ж, відповідно до частини першої статті 54 Закону № 2262-ХІІ у редакції Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 911-VIII), пенсії призначені відповідно до Закону № 2262-ХІІ також тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, не виплачуються особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених, зокрема, Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII, Закон про державну службу 2015 року, відповідно). Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ поновлюється.

03 травня 2017 року позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року, а постанову Крижопольського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2017 року - змінити та замінити у частині третій її резолютивної частини слова «з 20 липня 2015 року» на « 01 квітня 2015 року» та в частині четвертій резолютивної частини слова «в загальній сумі 298 (двісті дев`яносто вісім) гривень 92 копійки» замінити словами « 747 грн. (сімсот сорок сім) гривень 30 копійок».

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що зміни внесені Законами № 213- VIII та 911- VIII не відповідають принципам, закріпленим у статті 8 Конституції України. До того ж Конституційний Суду України рішенням від 20 грудня № 7-рп/2016 визнав такими, що не відповідають Конституції України положення Закону № 2262-ХІІ у редакція вказаних законів.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 травня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

01 червня 2017 року від відповідача до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на касаційну скаргу позивача, в яких пенсійний орган просить залишити останню без задоволення, а оскаржуване ОСОБА_1 . рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Верховний Суд заслухав доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

У справі, яка розглядається, суди встановили, що позивач з 2005 року і по даний час перебуває на обліку в ГУ ПФУ і отримує пенсію за вислугу років довічно відповідно до вимог Закону № 2262-ХІІ, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_1 , виданим 21 листопада 2005 року Пенсійним фондом України.

З моменту призначення йому пенсії і на даний час він працює на посаді начальника Крижопільського районного управління юстиції. Дана посада віднесена до категорії посад державних службовців.

З 01 квітня 2015 року відповідачем призупинено йому виплату пенсії за вислугу років з посиланням на вимоги Закону № 213-VIII, яким внесені зміни до статті 54 Закону № 2262-ХІІ.

17 квітня 2015 року позивач звернувся до ГУ ПФУ з заявою про надання роз`яснення причин припинення виплати йому пенсії та з вимогою відновити виплату даної пенсії.

Листом від 29 квітня 2015 року № 208/Б-12 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для поновлення його пенсії, зазначивши при цьому, що оскільки він працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом про державну службу 1993 року, то з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року йому призупинено виплату пенсії за вислугу років.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIII, яким внесено зміни до статті 54 Закону № 2262-ХІІ та визначено, що «тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

Пунктом п`ятим Прикінцевих положень Закону № 213-VIII передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до зазначених вище законів.

Оскільки Закон № 213-VIII не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 3723-ХІІ.

Таким чином, з 01 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом № 3723-ХІІ, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Отже, з 01 червня 2015 року відсутні правові підстави для невиплати позивачу пенсії.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15-а, постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 695/831/16-а та від 12 лютого 2019 року у справі №263/7537/16-а.

Щодо позовних вимог за період з 1 січня 2016 року по 26 травня 2016 року, колегія суддів зазначає таке.

01 січня 2016 року набрав чинності Закон № 911-VIII, відповідно до якого були внесені зміни до першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якими встановлено, що «тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

Таким чином, з 01 січня 2016 року призначені пенсії не виплачуються у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених, зокрема, Законами України «Про державну службу».

Отже, за встановлених обставин та враховуючи, що ухвалою суду першої інстанції 21 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій щодо відмови у відновленні виплати пенсії та зобов`язання вчинення певних дій залишити без розгляду в частині, що передувало шестимісячному строку звернення до суду залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, тобто за період з 01 квітня по 19 липня 2015 року, та з урахуванням меж позовних вимог - по 26 травня 2016 року, задоволенню підлягають лише позовні вимоги за період з 20 липня по 31 грудня 2015 року.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з ГУ ПФУ на користь позивача компенсації втрати частини доходів, то колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до положень статті 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно положень статті 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії (частина друга статті 2 Закону №2050-III).

Статтею 3 Закону №2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно положень статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що суди не встановили, що в період з липня по грудень 2015 року позивачу нараховувалась пенсія, а матеріали справи містять довідку ГУ ПФУ про те, що з квітня по грудень 2015 року в графі «розмір пенсії» зазначено « 0.00», то позовні вимоги про стягнення з ГУ ПФУ компенсації втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати в загальній сумі 747 грн 30 коп. з вирахуванням подальших втрат до часу виплати компенсації, є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою вказаної статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, коли суди повно і правильно встановили обставини справи, проте неправильно тлумачили закон, який підлягав застосуванню, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії з 20 липня 2015 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 20 липня по 31 грудня 2015 року та виплатити неотриманий розмір пенсії за цей період.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду