Справа № 520/2320/19
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 р. № 520/2320/19

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Рубан В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області в особі Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС в Харківській області (61091, м.Харків, вул. Харківських Дивізій, 17) про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області в особі Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС в Харківській області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- зобов'язати ГУ Державної міграційної служби у Харківській області дати наказ до Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС в Харківській області видати на ім'я сина позивача, ОСОБА_2 паспорт у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ;

- визнати протиправною відмову Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС України в Харківській області видати на ім'я сина позивача, ОСОБА_2 , паспорт у формі книжечки.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що її син ОСОБА_2 27.12.2018 звернувся до Немишлянського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою про видачу бланка паспорту ОСОБА_2 у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII. Однак, йому було відмовлено в оформлені паспорта у формі книжечки з посиланням на Положення про паспорт громадянина України від 26.06.1992 №2503-XII, Конституцію України та на закони України. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача, Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області надав через канцелярію суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що 27.12.2018 позивач разом із батьками звернувся до Немишлянського РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою у довільній формі щодо вчинення дій з приводу видачі йому паспорта громадянина України у вигляді книжечки. При цьому, звертаючись із даною заявою, заявники посилались на положення Закону України "Про звернення громадян". На вказану заяву Немишлянським районним відділом у місті Харкові Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області надано відповідь №6323-201/6323-19 від 26.01.2019, де роз'яснено питання щодо порядку, способу оформлення та переліку документів, необхідних для оформлення і виготовлення паспорта громадянина України вперше. Відповідач вважає, що на день звернення позивача із заявою, у Немишлянського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області були відсутні правові підстави для видачі сину позивача паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки, оскільки позивачем не дотримано необхідної процедури, передбаченої законодавством.

15 квітня 2019 року позивачем надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що посилання представника відповідача на відсутність особистого підпису під додатками є безпідставними, оскільки відсутність підпису свідчить про те, що представниками ДМС не роз'яснено про цю необхідність. Крім того, зазначив, що заява за формою принесена самим заявником із особистим його підписом. Стосовно наказу МВС України №320 від 13.04.2012, який втратив чинність 17.04.2018, позивач зазначив, що звернувся до ДМС 05.09.2017 і отримав відповідь, яка датована 06.09.2017. Отже, на цей час наказ був чинним, але відповідачу відмовлено у прийнятті документів в усній формі. Одночасно зазначив, що в заяві до Немишлянського РВ від 27.12.2018 ОСОБА_2 посилається виключно на Положення про паспорт громадянина України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, на Конституцію України та на закони України.

Представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що додатки до заяви дописані вручну, проте підпис самого ОСОБА_2 про подання ним додатків відсутній. Отже, вважає, що лист-відповідь за № 6323-201/6323-19 від 26.01.2019 надана в межах Закону, на який посилався заявник та його мати, містить вичерпні роз'яснення щодо порядку, способу оформлення та переліку документів, необхідних для оформлення і виготовлення паспорта громадянина України вперше.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до Немишлянського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою про видачу йому бланка паспорту у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII, при цьому згоди на обробку його персональних даних не надавав.

Листом №6323-201/6323-19 від 26.01.2019 Немишлянським районним відділом у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надано відповідь на заяву позивача від 27.12.2018, в якій відмовляючи у видачі паспорту в формі книжечки, посилався на приписи пункту 13 Постанови Верховної Ради України №2503-XII, яким передбачено подання заяви за формою, встановленою МВС України з наданням свідоцтва про народження, 2-х фотокарток розміром 35*45 мм. Крім того, зазначив, що даним пунктом закріплено не тільки перелік необхідних для оформлення паспорта документів, а й особисте їх подання громадянином, який звертається за таким оформленням. Також, відмовляючи у видачі паспорту зазначив, що подання документів представниками особи, яка звертається за отриманням паспорта громадянина України, не передбачена, видача документу, що посвідчує особу не можлива без обробки персональних даних особи, а подача відповідної заяви підтверджує надання дозволу на таку обробку, а також форма заяви, що подана з додатками втратила чинність, крім того зазначено, що для видачі паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII відсутні законні підстави.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Таким чином суд, надаючи правову оцінку обставинам справи, з урахуванням правових висновків Верховного суду, викладених у постанові Великої Палати від 19.09.2018 по зразковій справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

За правилами частин першої, другої статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом частини першої статті 92 Основного Закону, виключно законами України, зокрема, визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; громадянство, правосуб'єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства, засади регулювання демографічних та міграційних процесів.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "C. проти Бельгії" від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції "захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом" (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі "Pretty проти Сполученого Королівства" (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Отже, особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-III (далі Закон № 2235-III) визначено, що документом, що підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Відповідно до статті 5 Закону № 2235-III, постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України та Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно з пунктами 1, 3, 5, 8, 9-11 Положення про паспорт громадянина України, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Паспорт, виготовлений у вигляді паспортної картки (інформаційного листка), має розмір 80 х 60 мм. У інформаційний листок вклеюється фотокартка і вносяться відомості про його власника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження і особистий номер, а також дата видачі і код органу, що його видав. Інформаційний листок заклеюється плівкою з обох боків. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної картки, визначається Кабінетом Міністрів України.

Бланки паспортів виготовляються на замовлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, з високоякісного паперу з використанням спеціального захисту.

Отже, чинним Положенням про паспорт громадянина України передбачено дві форми паспорта громадянина України: книжечка і картка.

Водночас, Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 № 5492-VI (надалі Закон № 5492-VI) визначені правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов'язки осіб, на ім'я яких видані такі документи.

Згідно зі статтею 13 Закону № 5492-VI, документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються, зокрема, на паспорт громадянина України.

Відповідно до частин 2, 4, 6 статті 14 Закону № 5492-VI, документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклету. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Відцифрований образ обличчя особи в документах у формі книжечки розміщується на сторінці даних і виконується за технологією лазерного гравіювання та дублюється в центрі сторінки даних за технологією лазерної перфорації.

Отже, вказаним Законом також передбачена можливість видачі документа як у формі книжечки, так і у вигляді картки.

Тобто, заявник, звернувшись до уповноваженого суб'єкта з відповідними документами, передбаченими вказаним Законом, має право на отримання документа у формі книжечки, зокрема, паспорта громадянина України.

Відповідно до частини сьомої статті 16 Закону № 5492-VI, уповноважений суб'єкт, якщо інше не передбачено цим Законом, має право відмовити заявникові у видачі документа виключно у разі, якщо:

1) за видачею документа звернувся заявник, який не досяг шістнадцятирічного віку, або представник особи, який не має документально підтверджених повноважень на отримання документа;

2) заявник вже отримав документ такого типу, який є дійсним на день звернення (крім випадків, зазначених у частині сьомій цієї статті);

3) заявник не подав усіх визначених законодавством документів, необхідних для оформлення і видачі документа;

4) дані, отримані з бази даних розпорядника Реєстру, не підтверджують інформацію, надану заявником.

У рішенні про відмову у видачі документа, яке доводиться до відома заявника у порядку і строки, встановлені законодавством, мають зазначатися підстави для відмови. Особа має право звернутися до уповноваженого суб'єкта з повторною заявою у разі зміни або усунення обставин, через які їй було відмовлено у видачі документа. Рішення про відмову у видачі документа може бути оскаржено особою в адміністративному порядку або до суду.

Отже, зі змісту вищенаведеної норми вбачається, що законодавець передбачив вичерпний перелік підстав для відмови заявникові у видачі документа.

Згідно наданої відповідачем, відповіді на звернення ОСОБА_2 та його законних представників, відповідач фактично відмовив в видачі позивачу паспорта громадянина України раніше встановленого зразка (1992 року) у формі книжечки.

Суд зазначає, що пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" також передбачено можливість оформлення паспорта громадянина України з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки.

Пунктом 131 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: (…) біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи .

Позивач у позові посилається на порушення принципу поваги до приватного життя суб'єкта персональних даних, шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорту, оскільки згоди на таку обробку не надає.

Тому, не вбачається відсутності у відповідача можливості видачі позивачу паспорта громадянина України у формі книжечки.

Разом з тим, суд зазначає що мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних (ч. 1 ст. 6 Закону № 2297-VI).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 вказаного Закону).

Таким чином, право будь якого громадянина надавати чи не надавати згоду на відповідну обробку персональних даних, тому наявність чи відсутність релігійних переконань, в даній справі, не потребує доведення, оскільки первинною є саме наявність чи відсутність згоди на відповідну обробку персональних даних.

В рішенні у справі № 806/3265/17 Верховний суд дійшов до висновку, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім'я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Отже, законодавець, приймаючи Закон України від 14 липня 2016 року № 1474-VIII, яким внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими та виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України, та не допускати жодної дискримінації залежно від часу виникнення правовідносин з отримання паспорта громадянина України.

Суд зазначив, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Отже, реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Аналізуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про визнання протиправною відмову ГУ ДМС України в Харківській області в особі Немишлянського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області у видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт НОМЕР_1 , отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Суд критично ставиться до посилань відповідача у відзиві на позов, що лист з яким не погоджуються позивачі, не є по суті рішенням суб'єктів владних повноважень, що в свою чергу виключає факт відмови ОСОБА_2 у видачі паспорта громадянина України в формі книжечки, оскільки у листі №6323-201/6323-19 від 26.01.2019 відповідач зазначив, що при наданні вказаних документів відсутні законні підстави для оформлення та видачі паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ, що обґрунтовано розцінене позивачем як відмова у оформленні і видачі паспорту у формі паспортної книжечки.

При цьому суд звертає увагу на те, що позивач фактично оскаржує протиправну бездіяльність відповідача, який повинен був вчинити відповідні дії для надання можливості ОСОБА_2 отримати паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки, при його первинному зверненні.

Крім того, суд зазначає, що в листі №6323-201/6323-19 від 26.01.2019 Немишлянським районним відділом у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області відсутні посилання на те, що заява ОСОБА_2 про видачу паспорта громадянина України розглянута в порядку, передбаченому Законом України "Про звернення громадян".

Щодо доводів Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області що подана заява ОСОБА_2 про оформлення паспорта громадянина України була неналежної форми, та не подавалась особисто ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Відповідно до Листа №6323-201/6323-19 від 26.01.2019, якими надано відповідь на звернення позивача, було розглянуто саме заява щодо видачі паспорта громадянина України у вигляді книжечки. Заява ОСОБА_2 про отримання паспорту у формі книжечки від 27.12.2018 особисто підписана ОСОБА_2 , та з даної заяви чітко вбачається волевиявлення особи.

Також суд приймає до уваги, що фактично відповідачем відмовлено позивачу в видачі паспорта у вигляді книжечки, оскільки на його думку на це взагалі відсутні законні підстави.

Посилання відповідача на рішення Верховного суду від 07.11.2018 по справі № 820/3327/16, суд вважає необґрунтованими, оскільки така постанова прийнята судом не по суті позовних вимог, при вирішенні даного позову суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в рішенні Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи № Пз/9901/2/18 (№806/3265/17), а також висновки Верховного Суду викладені в постанові від 07.11.2018 по справі № 820/3327/16 щодо змісту заяви позивача.

Щодо позовних вимог про зобов'язання ГУ Державної міграційної служби у Харківській області дати наказ до Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС в Харківській області видати на ім'я сина позивача, ОСОБА_2 паспорт у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, суд зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб'єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов'язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб'єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до абзацу 3 пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 № 7, суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.

Суд не може підміняти державний орган і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, суд доходить висновку, що зобов'язання ГУ Державної міграційної служби у Харківській області дати наказ до Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС в Харківській області видати на ім'я сина позивача, ОСОБА_2 паспорт у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, є саме втручанням в дискреційні повноваження відповідача.

В той же час, суд зазначає, що з огляду на позицію відповідача щодо відсутності підстав для оформлення та видачі паспорту у формі книжечки, останнім фактично не здійснювалась перевірка поданої заяви про видачу паспорту та долучених до неї документів.

Перелік документів, які подаються із заявою про видачу паспорту, визначено Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою КМУ №302 від 25.03.2015.

Так, відповідно до п.п. 32,35 Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС не пізніше наступного дня після надходження до розгляду документів перевіряє повноту поданих заявником документів, зазначених у пунктах 35, 46 і 69 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства. До переліку документів, які подаються для оформлення паспорту, зокрема, надаються оригінали документів, що підтверджують громадянство та посвідчують особу батьків або одного з них, які на момент народження особи перебували у громадянстві України (для підтвердження факту належності особи до громадянства України).

Таким чином, враховуючи те, що відповідачем не було здійснено перевірку документів, які необхідно подати для оформлення паспорту, та приймаючи до уваги те, що повноваженнями щодо перевірки таких документів наділений саме відповідач, а не суду, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про видачу паспорту із урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи.

Отже, вимоги позивача, слід задовольнити частково і для належного захисту його порушених прав необхідно визнати протиправною відмову Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області в особі Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС України в Харківській області видати на ім'я сина позивача, ОСОБА_2 , паспорт у вигляді книжечки та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області в особі Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 та його законних представників ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про видачу ОСОБА_2 паспорту від 27.12.2018., із урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 246, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області в особі Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС в Харківській області (61091, м.Харків, вул. Харківських Дивізій, 17) про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області в особі Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС України в Харківській області видати на ім'я сина позивача, ОСОБА_2 , паспорт у вигляді книжечки за його заявою від 27.12.2018р.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області в особі Немишлянського РВ у м.Харкові ГУ ДМС в Харківській області повторно розглянути заяву від 27.12.2018 р. ОСОБА_2 та його законних представників ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про видачу ОСОБА_2 паспорту, із урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рубан В.В.