Справа № 826/6379/18
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2019-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 травня 2019 року № 826/6379/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., розглянув в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії ,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 з дати звернення - 22 вересня 2015р., як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017р. та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківській рахунок.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.04.2018 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою від 07.12.2018 здійснено процесуальне правонаступництво та замінено Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача не було законодавчо визначених підстав для не призначення позивачу пенсії за віком в зв`язку з постійним проживанням позивача поза межами території України - в державі Ізраїль.

Відповідач у наданому відзиві заперечує по суті заявлені позовні вимоги, посилаючись при цьому на те, що питання призначення пенсії громадянину України, який постійно проживає на території Ізраїлю законодавчо не врегульовано.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 2002 року проживав в АДРЕСА_1 .

У 2002 році позивач, будучи громадянином України, виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю.

22.09.2015 р. представник позивача - ОСОБА_2 звернувся до УПФУ у Святошинському районі м. Києва із заявою про призначення позивачу пенсії за віком.

Листом від 21.10.2015 р. УПФУ у Святошинському районі м. Києва ОСОБА_1 було повідомлено про відсутність підстав для задоволення його вимог у зв`язку з тим, що питання виплати пенсії громадянам України, які виїхали на ПМЖ за кордон чинним законодавством не врегульовано.

ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України у Святошинському районі м. Києва, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність УПФУ щодо не призначення пенсії за віком; зобов`язати УПФУ призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 22.09.2015 р.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.03.2016 №759/17216/15-а апеляційну скаргу УПФУ задоволено частково.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Святошинському районі м. Києва про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.

Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Святошинському районі м. Києва щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 з підстав, зазначених у листі-відповіді від 21.10.2015 р. № 1987/8-П.

Зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Святошинському районі м. Києва повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.09.2015 р. про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення.

В задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи адміністративний позов частково, Київський апеляційний адміністративний суд виходив з дискреційності повноважень УПФУ щодо призначення пенсії.

В матеріалах справи відсутні докази виконання УПФУ зазначеного рішення Київського апеляційного адміністративного суду щодо повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії з урахуванням висновків, викладених в судовому рішенні.

Як наслідок, 11.05.2016 представник позивача звернувся до УПФУ з заявою, в якій, в зв`язку з не виконанням пенсійним органом рішення суду, просив вчинити дії, необхідні для призначення пенсії позивачу.

Крім того, 30.06.2016 позивачем до УПФУ подано заяву, в якій вказано банківські реквізити для перерахування пенсії.

Однак, зазначені дії представника позивача не призвели до призначення пенсії позивачу.

В грудні 2017 представник позивача вкотре звернувся до УПФУ з аналогічною за змістом заявою про призначення пенсії.

У відповідь на таку заяву Правобережним УПФУ у м. Києві складено лист від 03.01.2018 №569, в якому процитовано окремі положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та одночасно вказано про відсутність підстав для призначення пенсії на території України, оскільки питання виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за її межі, потребує врегулювання.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ( далі - Закон № 1058-IV ), «Про пенсійне забезпечення» ( далі - Закон № 1788-XII ), «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( далі - Закон № 1382-IV), «Про громадянство України» ( далі - Закон № 2235-III ), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 р. № 22-1 ( далі - Порядок № 22-1 ).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1 Закону № 1788-XII, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

У ст. 51 Закону № 1058-IV визначено, що в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 Конституційним Судом України було встановлено, що громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання до інших держав, мають рівні права з іншими громадянами України на пенсійне забезпечення. Право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Відповідно до ст. 5 Закону № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

У ст. 44 Закону № 1058-IV визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

У п.п. 1.1 Порядку № 22-1 передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з п. 1.7 даного Порядку днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року; 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи.

Отже, законодавством регламентовано право кожного громадянина, незалежно від місця його постійного проживання, на пенсійне забезпечення, зокрема на призначення пенсії за віком.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р. та у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, викладена правова позиція, відповідно до якої позбавлення громадянина, який виїхав на постійне місце проживання за кордон права на пенсійне забезпечення в Україні, де він набув відповідний стаж і сплачував страхові внески, та/або обмеження такого права є порушенням принципу недискримінації, визначеного у ст. 14 Конвенції, та порушенням права особи мирно володіти своїм майном, визначеним у Протоколі першому до Конвенції.

Крім того, з наведених вище правових норм також вбачається, що правовою підставою для призначення особі пенсії є одночасна сукупність наступних умов: 1) звернення такої особи або її уповноваженого представника до компетентного органу ПФУ із заявою про призначення пенсії у порядку, визначеному законодавством; 2) подання нею (представником) пакету документів для призначення пенсії згідно з п. 2.1 Порядку № 22-1.

При цьому, слід враховувати, що в разі неподання заявником повного пакету необхідних документів орган ПФУ витребовує документи, яких не вистачає.

Окружний адміністративний суд міста Києва вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, приймає до уваги те, що, а ні лист відповідача від 03.01.2018 №569/03, а ні письмовий відзив на позовну заяву, не містять в собі претензій до наданих позивачем документів, та одночасно не вказують на відсутність в УПФУ можливості прийняти рішення про призначення пенсії у зв`язку з не достатністю документів.

З огляду на зазначені норми права та встановлені обставини у справі суд приходить до висновку про неправомірність відмови у призначені позивачу пенсії за віком.

В той же час, оскільки дії ПО УПФУ в м. Києві щодо відмови у призначені позивачу пенсії за віком фактично полягають у прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії, оформленого листом від 03.01.2018 №569/03, Окружним адміністративний суд міста Києва з метою належного захисту прав позивача вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги в цій частині шляхом визнання протиправним та скасування рішення Правобережного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову в призначенні пенсії, оформленого листом від 03.01.2018 №569/03.

Відповідно, задоволенню підлягає і похідна вимога про зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві призначити позивачу пенсію за віком з дня первинного звернення 22.09.2015.

При цьому, беручи до уваги, що відповідні повноваження відповідача щодо призначення пенсії є дискреційними повноваженнями, суд враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року.

При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Фраза «передбачено законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.

Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідно, оскільки інших, крім тих, що були наведені вище і визнані судом протиправними, підстав для відмови позивачу в призначенні пенсії відповідачем наведено не було, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу.

Однак, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017р., адже матеріали справи не містять в собі доказів не вчинення такий дій відповідачем за наслідками набрання рішенням законної сили, внаслідок чого позовні вимог в цій частині є передчасними.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення від 03.01.2018 №569/03 складене Правобережним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з дати звернення - 22 вересня 2015р. та здійснювати виплату пенсії на визначений ОСОБА_1 банківській рахунок.

4. В решті позову - відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 352,40 (триста п`ятдесят дві грн 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ).

ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В М.КИЄВІ (ідентифікаційний , адреса: 04053, м.Київ, ВУЛИУЯ БУЛЬВАРНО-КУДРЯВСЬКА, будинок 16).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович