Справа № 408/2944/19-а
Суддя: Соболєв Є. О.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 408/2944/19-а
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року смт Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.

при секретареві Негоді В.Е.

за участю представника позивача Цілуйка С.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Управління Державної міграційної служби України в Луганській області в особі Станично-Луганського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, місцезнаходження якої: 93600, Луганська область, смт Станиця Луганська, вул. Барбашова, 38, до громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , фактичне місце перебування якої: АДРЕСА_1 , в якій позивач просить примусово видворити відповідача за межі території України із забороною подальшого в`їзду в Україну строком на п`ять років,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свій позов позивач вказав, що 26.04.2019 співробітниками Станично-Луганського відділу поліції Головного управління національної поліції в Луганській області в ході проведення операції під умовною назвою «Мігрант» було виявлено та доставлено громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка незаконно проживає на території України, та на цей час не виконала рішення Станично-Луганського РВ УДМС у Луганській області від 24.11.2017 про примусове повернення, яким її зобов`язано покинути територію України у термін до 02.12.2017, тобто у визначений строк ОСОБА_1 не виїхала за межі України. Дане рішення виносилось після виявлення ОСОБА_1 співробітниками поліції у 2017 році.

Згідно пояснень ОСОБА_1 , наданих начальникові Станично-Луганського РВ УДМС України, вона приїхала в Україну до громадянина України ОСОБА_3 , який проживає у с Гарасимівка Станично- Луганського району Луганської області , ще у 1996 році. Шлюб з ОСОБА_3 не укладала. З 2012 року й до теперішнього часу територію України не покидала та після 90 днів перебування на території України не оформила відповідні документи для проживання на території України для іноземців.

Під час проведеної Станично-Луганським РВ УДМС України перевірки було встановлено, що громадянка РФ ОСОБА_1 прибула на територію України у 1996 році, дату, назву, пропускного пункту не пам`ятає. Приїхала до цивільного чоловіка ОСОБА_3 , з яким проживає спільно з 1996 року у с Гарасимівка Станично-Луганського району Луганської області. З 2012 року територію України не покидала. Термін законного перебування в Україні на законних підставах закінчився у грудні 2012 року, документів для продовження терміну перебування в Україні або документів, які дають право на законне проживання на території України не оформлювала. Двічі притягувалася до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Без поважних причин не виконала рішення про примусове повернення з України, у зв`язку з чим продовжує порушувати міграційне законодавство.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, підтвердив обставини, що викладені у позовній заяві, вказав, що особисто роз`яснював відповідачу її права, обов`язки та наслідки невиконання міграційного законодавства. Вважав, що з відповідачем щодо легалізації проживання в Україні проблем не буде. Однак потім з`ясувалось, що вона не виконала добровільно рішення про повернення з України. Просив позов задовольнити без обов`язкової заборони в`їзду на територію України.

Відповідач позов визнала, при цьому пояснила, що усвідомлює, що своїми діями порушила міграційне законодавство. Що стосується невиконання рішення про примусове повернення з України вказала, що його не виконала через відсутність грошей, хоча штраф нею був сплачений. Просила не забороняти їй в`їзд на територію України, оскільки тут проживає її цивільний чоловік, син та онука.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що відповідач є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується її паспортом громадянина РФ.

Зі слів відповідача на територію України вона приїхала у 1996 році до громадянина України ОСОБА_3 , з яким вона шлюб не реєструвала, однак виховала разом її сина.

З ОСОБА_3 вона постійно проживає у АДРЕСА_1 .

До 2012 року вона постійно виїжджала до РФ. З РФ в останнє вона в`їхала у 2012 році у пункті пропуску «Ізварине». Після останнього в`їзду вона територію України не покидала. З цього часу до органів ДМС для оформлення документів на право проживання в Україні не звертався.

Також судом встановлено, що відповідач двічі, а саме 18.11.2017 та 26.04.2019 притягувалася до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Після першого накладення адміністративного стягнення, 24 листопада 2017 року, Станично-Луганським РВ УДМС України в Луганській області було прийняте рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до РФ без заборони в`їзду у строк до 02 грудня 2017 року.

Відповідач це рішення добровільно не виконала, що вона визнала під час розгляду даної справи, вказуючи на відсутність у неї для цього грошових коштів.

Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт порушення відповідачем міграційного законодавства України та небажання її до цього часу повертатись до РФ.

Ухилення від виїзду з України є порушенням вимог ч. 3 ст. 3, ч. 3 ст. 9Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки відповідач після 90 денного терміну перебування в Україні за її межі не виїхала та нелегально перебуває на території України.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України з підстав та в порядку, що визначені ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 13 Закону України «Про імміграцію».

Примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В суді відповідач визнала, що перебуває на території держави Україна незаконно, однак вказувала, що тепер вона все усвідомила і виконає усі вимоги щодо легалізації проживання на території України.

Також встановлено, що відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. З відповідними заявами до працівників ДМС України вон не зверталася.

Під час вирішення питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства судам варто враховувати, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

У суду відсутні підстави вважати, що відповідач підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове видворення.

Згідно із ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З наведених норм вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відносно відповідача 24 листопада 2017 року ухвалено рішення про примусове повернення з України, яке нею не виконане.

Частиною 3 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Наведена норма закону свідчить, що у випадку прийняття судом рішення про примусове видворення іноземця за межі України наслідком такого видворення є заборона цьому іноземцю на в`їзд в Україну строком на 5 років.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не виконала в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, у неї відсутні документи на право перебування на території України, а також є підстави вважати, що відповідач у випадку її залишення на території України буде продовжувати порушувати міграційне законодавство України, оскільки вона досить тривалий час не вжила заходів для легалізації проживання в Україні, позов УДМС підлягає задоволенню.

Доводи відповідача про те, що вона добровільно не виїхала за межі України після прийняття рішення про примусове її повернення до РФ через відсутність грошей не заслуговують на увагу, оскільки відповідач мала змогу вирішити це питання якщо б мала на це бажання, тим більше, що у неї на території України проживає її сім`я, а також вона знайшла грошові кошти на сплату штрафу.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства.

Наведена норма закону передбачає право, а не обов`язок суду звернути рішення до негайного виконання. В даному випадку, зважаючи на те, що у відповідача на території України проживає сім`я, з якою вона вправі вирішити питання щодо подальшого проживання, а також подальших контактів між собою, суд не вважає необхідним застосовувати право на звернення цього рішення до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 26, 29, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» № 1 від 25 червня 2009 р., ст. ст. 2, 5, 77, 241, 243, 246, 288, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Управління Державної міграційної служби України в Луганській області в особі Станично-Луганського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, місцезнаходження якого: 93600, Луганська область, смт Станиця Луганська, вул. Барбашова, 38, до громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , фактичне місце перебування якої: АДРЕСА_1 , про примусове видворення останньої за межі України із забороною подальшого в`їзду в Україну строком на п`ять років - задовольнити.

Видворити громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 22.05.2002, за межі України в примусовому порядку та заборонити їй подальший в`їзд на територію України строком на п`ять років.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду через Біловодський районний суд Луганської області в десятиденний строк з дня його проголошення.

Головуючий: