Справа № 1.380.2019.000722
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року

Львів

№ 857/4091/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Матковська З.М.,

суддя Сапіга В.П.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представника позивача - Яцишин А.В.

представника третьої особи - Ступінський Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської обласної організації Національної спілки художників України та Українського національного комітету Міжнародної ради з питань пам’яток і визначних місць (ІКОМОС) на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року про відмову в забезпеченні позову (головуючий суддя Брильовський Р.М., м.Львів) у справі № 1.380.2019.000722 за адміністративним позовом Львівської обласної організації Національної спілки художників України та Українського національного комітету Міжнародної ради з питань пам’яток і визначних місць (ІКОМОС) до виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи : Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості», Міністерство культури України, Управління охорони історичного середовища про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

14.02.2019 року позивачі звернулись до виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.12.2018 № 1414 “Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об’єкта будівництва на будівництво ТОВ “Центр розвитку нерухомості” готелю з адміністративно-торговими приміщеннями з підземним паркінгом та даховою котельнею на пл. А. Міцкевича, 9 у м. Львові”.

18 березня 2019 року позивачі подали клопотання про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.12.2018 № 1414 “Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об’єкта будівництва на будівництво ТОВ “Центр розвитку нерухомості” готелю з адміністративно-торговими приміщеннями з підземним паркінгом та даховою котельнею на пл. А. Міцкевича, 9 у м. Львові”.

Клопотання обґрунтовують тим, що пунктом 2.3 оскаржуваного рішення ТОВ «Центр розвитку нерухомості» зобов’язано звернутися до Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові для отримання дозвільних документів, які дають право на початок виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів. Позивачі вважають, що у випадку звернення ТОВ «Центр розвитку нерухомості» до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові не буде перешкод для вже безпосереднього здійснення будівельних робіт на території пам’ятки, що перебуває під охороною держави та ЮНЕСКО. Вказують, що п. 2.3 оскаржуваного рішення не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, оскільки Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові не уповноважена видавати дозволи на виконання будівельних робіт на території пам’яток. Стверджує, що відповідач намагається приховати наслідки класу будівництва на пл. Міцкевича, 9, а наявність пункту 2.3 оскаржуваного рішення надає можливість ТОВ «Центр розвитку нерухомості» безперешкодно розпочати будівельні роботи. Зазначили, що ТОВ «Центр розвитку нерухомості» вже неодноразово вчинялись спроби здійснити будівельні роботи за відсутності належних документів, а також вчинялись дії щодо незаконного розбирання залишків житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9. Позивачі зазначили, що за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України у слідчому відділі Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000042 від 19.02.2013. Позивачі стверджують, що представниками ТОВ «Центр розвитку нерухомості» протягом 2014 року та починаючи з 16.03.2015 здійснювалось руйнування та знищення пам’ятки культури національного значення - приміщення та фундаменти окремої будівлі - пам’ятки історії та культури підприємства громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації Національної спілки художників України, що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 9, перебувають у Державному реєстрі пам’яток культурної спадщини національного значення під охоронним номером 1326. Вважають, що мають місце очевидні ознаки протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав, свобод та інтересів позивачів, що проявляється у тривалому вчиненні послідовних дій спрямованих на руйнування пам’ятки культури національного значення.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у задоволенні заяви Львівської обласної організації Національної спілки художників України та Українського національного комітету Міжнародної ради з питань пам'яток і визначних місць (ІКОМОС) у справі №1.380.2019.000722 - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права просили скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Представник позивача в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги.

Представник третьої особи заперечує доводи апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

21.12.2018 виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв рішення № 1414 “Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об’єкта будівництва на будівництво ТОВ “Центр розвитку нерухомості” готелю з адміністративно-торговими приміщеннями з підземним паркінгом та даховою котельнею на пл. А. Міцкевича, 9 у м. Львові”.

Позивачі вважають, що п. 2.3 оскаржуваного рішення не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, оскільки Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові не уповноважена видавати дозволи на виконання будівельних робіт на території пам’яток культурної спадщини.

Підставою для звернення позивачів до суду із заявою про забезпечення позову є оскаржуване рішення, у разі виконання якого ТОВ «Центр розвитку нерухомості» безперешкодно розпочне будівельні роботи з будівництва готелю з адміністративно-торговими приміщеннями з підземним паркінгом та даховою котельнею на пл. А. Міцкевича, 9 у м. Львові”.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави забезпечення позову, наведені позивачами у поданій суду заяві є необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Порядок вжиття заходів забезпечення адміністративного позову визначено у Главі 10 КАС України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017.

Відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

З наведених положень слідує, що заходи забезпечення позову застосовуються для гарантування виконання рішення адміністративного суду, тобто недопустимості завдання позивачеві непоправної шкоди, що може призвести до неможливості виконання рішення суду в майбутньому. При цьому, саме позивач повинен навести докази для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Суд при розгляді клопотання про забезпечення позову повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з передбачених статтею 150 Кодексу адміністративного судочинства України обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти; врахувати пов'язаність заходів щодо забезпечення позову з його предметом, співмірність таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам.

Колегія суддів звертає увагу на те, що інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для особи рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Проте, прийняття такого рішення доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може у майбутньому ускладнити виконання рішення суду чи призвести до потреби докладати значні зусилля для відновлення прав позивача.

Відповідно до частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи з забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

Проте, судом апеляційної інстанції встановлено, що заява про забезпечення позову не містить беззаперечних мотивів, за якими позивачі вважають, що захист саме їх прав, свобод та інтересів буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також не вказано в чому полягає значимість таких зусиль і наскільки значні витрати будуть позивачами при цьому понесені. В той же час, наявність очевидних ознак протиправності рішення відповідача, на які посилається позивач у своїй заяві про забезпечення позову, може бути встановлена судом тільки на підставі з'ясування фактичних обставин справи, оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв'язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за наслідком розгляду справи по суті.

Колегія суддів зазначає, в поданій скарзі позивачі не навели суду належних доказів існування обставини, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову заподіють шкоди їх правам, чи захист цих прав стане неможливим без вжиття таких заходів або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Отже суд апеляційної інстанції приходить до висновку , що даний спосіб забезпечення позову є фактичним вирішенням позовних вимоги на період розгляду справи, що не узгоджується з метою застосування правового інституту забезпечення позову та є неприпустимим.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Львівської обласної організації Національної спілки художників України та Українського національного комітету Міжнародної ради з питань пам’яток і визначних місць (ІКОМОС) залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року про відмову в забезпеченні позову у справі № 1.380.2019.000722 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя

О. І. Довга

судді

З. М. Матковська

В. П. Сапіга

Повне судове рішення складено 15 травня 2019 року.