Справа № 813/3183/18
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3600/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Качмара В.Я., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Гулик А.Г.,

час ухвалення рішення 08.02.2019 року, 12:41 год.,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 18.02.2019 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі відповідач 1), Державної міграційної служби України (далі відповідач 2) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання відповідача 2 визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати протиправними дії відповідача 1 в частині нерозяснення причин відмови та порядку оскарження рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача 2 № 193-18 від 15.06.2018 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобовязано відповідача 2 повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення № 193-18 від 15.06.2018 року. В задоволенні позовних вимог щодо зобовязання відповідача 2 визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства та визнання протиправними дій відповідача 1 в частині не розяснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач 2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач не навів будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя на батьківщині, а наведені під час співбесід обставини свідчать, на думку відповідача 2, лише про бажання позивача уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій в РФ. Позивачем не було доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду, тому відповідач 2 підставно прийшов до висновку про необхідність відмови у наданні позивачу статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у них доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у м. Тетюші, Тетюшський район, Республіка Татарстан, Російська Федерація, є громадянином Російської Федерації, за національністю - татарин, за віросповіданням - мусульманин. Дані про особу встановлено на підставі копії паспорта громадянина Російської Федерації, виданого 26.03.2003 року № НОМЕР_1 відділом ОВС Тетюшського району, Республіки Татарстан.

В Російській Федерації зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. За словами позивача, до виїзду із Російської Федерації проживав у АДРЕСА_3.

Сімейний стан розлучений. Працював офіційно водієм у ВАТ «Тетюші Агрохім сервіс», в Тєтюшській ЦРБ-бухгалтером, Тетюшському РУЄС-економістом, ВАТ «ТАТ Газ Строй» директором Тетюшської філії, заступником директора Буїнскої філії «Тат Газ Строй».

Покинув Російську Федерацію в березні 2017 року. Державний кордон України перетнув нелегально, без документів поза пунктом пропуску (протокол співбесіди № 1 від 07.02.2018 року).

У місті Львові позивач проживає один за адресою: АДРЕСА_1. Не працює.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник вказує, що є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір». В Російській Федерації це заборонена партія, і в разі повернення до країни походження йому загрожує переслідування через його належність до партії, а також позбавлення волі згідно з ч.1 ст. 205.5 КК РФ.

Позивач звернувся до відповідача 1 за захистом в Україні 22.01.2018 року.

09.02.2018 року відповідачем 1 розпочала процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно з наказом від 09.02.2018 року № 34 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

В результаті всебічного, обєктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи № 2018LV0007 та інформації по країні походження встановлено, що у позивача відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пп. 1, 13, ч.1, ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі Закон № 3671).

За результатами розгляду заяви та матеріалів особової справи позивача, проведених співбесід, відповідач 1 дійшло висновку, що позивач не підпадає під критерії визначення особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671, що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.05.2018 року.

В процесі підготовки висновку працівниками відповідача 1 досліджувались надані позивачем докази та інформація по країні його походження з мережі Інтернет тощо.

Відповідно до вимог чинного законодавства, вказаний висновок та матеріали особової справи позивача (№ 2018LV0007) скеровані до відповідача 2 для прийняття рішення по суті.

Беручи до уваги викладене і на підставі абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671, відповідач 2 дійшов висновку про необхідність прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 - відсутні.

Рішенням відповідача 2 від 15.06.2018 року № 193-18 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 25.06.2018 року відповідачем 1 повідомлено позивача щодо прийнятого рішення (повідомлення № 125 від 25.06.2018 року).

Згідно з п.п.1, 13 ст. 1 Закону України № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону України № 3671 визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст. 7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України № 3671 спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За правилами ч.2 ст. 13 Закону України № 3671 особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обовязки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обовязок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом із цим, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Колегією суддів встановлено, що Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням партія вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників, цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени партії не переслідуються правоохоронними органами країни. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. Єдиною країною, де Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена як «терористична організація» є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року № ГКПИ 03-116).

Водночас, Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, Аль-Каїді та повязаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі як не повязану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 року № 1014-р. «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску «Российской газеты» від 28.07.2006 року № 4130 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 8 у якому значиться «Партія ісламського визволення» (Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі).

Під час співбесід (протокол співбесіди № 1 від 07.02.2018 року) позивач розповідав, що в країні походження 27.02.2014 року стосовно нього відкрито кримінальне провадження за ч.2 ст. 282 КК РФ (розпалювання ненависті або ворожнечі) та ч.1 ст. 205.5 КК РФ (участь в діяльності терористичної організації), оскільки у нього вилучили літературу, яка підтверджує його участь в терористичній організації «Хізб ут-Тахрір» та розміщення в інтернеті відеозапису та статей, в яких містяться висловлювання, які мають екстремістську спрямованість. За це на нього наклали штраф у розмірі 120000 тис. рублів.

Згідно копії апеляційної постанови судді Тетюшського районного суду Республіки Татарстан від 25.03.2014 року про залишення без змін вироку мирового судді судового участку № 1 Тетюшського судового району Республіки Татарстан від 27.02.2014 року щодо позивача, засудженого за ч. 2 ст. 282.2 КК РФ та постанови про порушення кримінальної справи щодо позивача, від 10.03.2017 року, в діях якого передбачаються ознаки злочину, передбачених ч.1 ст. 205.5 КК РФ, вбачається, що відносно позивача порушувались кримінальні справи через те, що він розміщував у відкритому доступі (тобто для публічного перегляду) на своїх інтернет- сторінках у соціальній мережі «ВКонтакті» відеоматеріали, які містять ідеї міжнародної терористичної організації «Партія ісламського відродження» («Хізб ут -Taxpip аль-Ісламі»), засновані на ідеологічних джерелах вказаної незаконної організації, таким чином здійснюючи пропаганду цих ідей.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми політичними та релігійними поглядами, зокрема у звязку із членством в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Згідно з КК РФ (в редакції від 23.04.2019 року) організація діяльності забороненої судом терористичної організації (ч.1 ст. 205.5) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років із штрафом в розмірі до 1 млн. руб. чи в розмірі заробітної плати чи іншого доходу засудженого за період до пяти років чи без такого і з обмеженням волі на строк від 1 року до 2 років чи довічним позбавленням волі; за участь в діяльності терористичної організації (ч.2 ст. 205.5) - позбавлення волі на строк від 10 до 20 років із штрафом в розмірі до 500 тис. руб. чи в розмірі заробітної плати чи іншого доходу засудженого за період до трьох років чи без такого.

Як на доказ того, що в РФ порушуються права мусульман та членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі позивач посилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях увязнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, бють та застосовують тортури): щорічний звіт Комісії США щодо свободи віросповідання в країнах світу, 2016 р.: Росія, 2 травня 2016 року: http://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html; Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доповідь Amnesty International 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22.02.2017: http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html; https://memohrc.org/ru/news_old/spisok-presleduemyh-v-svyazi-s-prichastnostyu-k-hizb-ut-tahrir-obnovlyaetsya; https://ovdinfo.org/express news/2017/05/24/ prokuratura-trebuet-posadit-poluchivshih-uslovnye-sroki-po-delu-hizb-ut та ін.

Крім того, суду першої інстанції надана інформація, що позивач перебуває у міжнародному розшуку Генерального Секретаріату Інтерполу, ініціатор Російська Федерація, з метою арешту за ст. 205.1 ч.1, ст. 205.5 ч.1. КК РФ та подальшої екстрадиції для відбування покарання (довічного увязнення).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивач зазнавав переслідувань через свою політичну, релігійну позицію. Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочин, передбачений ч.1 ст. 205.5.1, ч.1 ст. 205.5 КК РФ посилилась, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії.

Відповідачем 1 було надіслано запит в Управління СБУ у Львівській області про проведення перевірки наявності обставин за яких позивача не може бути визнано біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту. За наслідками проведеної перевірки УСБУ повідомило, що позивач значиться у розшуку в РФ з 05.12.2017 року (Том 1, а.с. 169-170). Жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не встановлено, тобто членство позивача у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення відповідачем 2.

Колегія суддів наголошує, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

Посилання відповідача 2 на постанову Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 820/1502/17 не береться судом до уваги, оскільки у вказаній справі заявник прибув до України 09 листопада 2011 року з метою навчання, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 24 листопада 2014 року, а тому у суду виникли сумніви щодо побоювань заявника стати жертвою переслідувань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З огляду на вищезазначене, оскаржуване рішення відповідача 2 прийнято без врахуванням всіх обставин, необґрунтовано, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Згідно ч.ч.3, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо вимоги відповідача 2 про повернення надміру сплаченої суми судового збору колегія суддів зазначає наступне. Скаржник оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог визнання протиправним та скасування рішення і зобовязання повторно розглянути заяву. Перевіряючи правильність сплати судового збору та визначаючи кількість вимог немайнового характеру, звернених до суду, необхідно враховувати, що вимога про визнання протиправним акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобовязати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою. Цей висновок випливає зі ст.ст. 5, 245 КАС України, які визначають способи захисту порушеного права. У вказаному випадку визнання протиправним індивідуального акта тягне за собою наслідок його скасування повністю чи окремих положень, що є однією вимогою. Зобовязання скаржника вчинити інші дії, зокрема розглянути заяву є іншою вимогою. Таким чином підстав для повернення надміру сплаченого судового збору немає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Державної міграційної служби України слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року у справі № 813/3183/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді В. Я. Качмар
О. І. Мікула
Повне судове рішення виготовлено 15 травня 2019 року.