Справа № 140/2286/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3751/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року у справі № 140/2286/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, Управління Укртрансбезпеки у Волинській області, Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,-

суддя в 1-й інстанції - Волдінер Ф.А.,

час ухвалення рішення - 12.02.2019 року,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 22.02.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Волинської обласної державної адміністрації (далі - відповідач 1), Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області (далі - відповідач 2), Управління Укртрансбезпеки у Волинській області (далі - відповідач 3), в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області та Управління Укртрансбезпеки у Волинській області щодо ненадання відповіді на його скарги; 2) визнати протиправною бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації щодо не направлення скарги за належністю для її розгляду по суті; 3) зобов`язати відповідачів вчинити дії, передбачені Законом України «Про звернення громадян»; 4) стягнути з відповідачів солідарно на його користь 1 000 000 (один мільйон) грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 04.10.2018 року позивачем засобами поштового зв`язку було направлено до відповідачів 1, 2, 3 скаргу в зв`язку із порушенням касиром автостанції м. Горохів, яка належить ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» (далі - ПрАТ «Вопас») права позивача на придбання пільгового квитка, як інваліда другої групи, а також порушення перевізником ФОП ОСОБА_2 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18.02.1997 року (далі - скарга).

Вказані скарги були отриманні відповідачами 05.10.2018 року.

Всупереч вимогам статтей 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» відповідачами 2, 3 скарги не розглянуто у встановлений законом термін. Станом на момент звернення до суду відповідь до позивача не надійшла.

Відповідач 1 листом від 31.10.2018 року за № Р-307 повідомив позивача, що розгляд питань, наведених у скарзі не належить до компетенції відповідача 1 і порекомендував звернутись до Міністерства інфраструктури України, що є порушенням вимог статті 7 Закону України «Про звернення громадян».

Позивач вважає, що відповідачами допущено бездіяльність щодо поданих ним скарг, а відповідь відповідача 1 є формальної відпискою.

Позивач стверджує, що бездіяльністю відповідачів йому завдано моральної шкоди, яка полягає у переживаннях та душевних стражданнях, які він зазнав внаслідок бездіяльності відповідачів.

Позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в 1000000 (один мільйон) гривень.

07 грудня 2018 року позивач подав заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо відсутності належних дій для розгляду скарг позивача, не вчиненні належних дій для захисту порушених прав позивача та не вчиненні належних дій щодо притягнення до відповідальності осіб винних у порушенні прав позивача;

2) визнати протиправними бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації щодо ненадання відповіді на скаргу позивача та дії щодо надсилання скарги до недіючої юридичної особи, яка є її структурним підрозділом;

3) визнати протиправними дії Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо несвоєчасного надання відповіді на скаргу, направлення скарги до органу, який не є некомпетентним вирішувати питання, що були предметом скарги;

4) визнати протиправною бездіяльність Управління Укртрансбезпеки у Волинській області щодо ненадання відповіді на скаргу, направлення скарги для розгляду до суб`єкта господарювання, дії якого оскаржуються, відсутності належних дій щодо притягнення до відповідальності перевізника та автостанції, якими вчинено порушення прав позивача.

Також 07 грудня 2018 року позивачем через канцелярію суду було подано клопотання про залучення у справі у якості співвідповідача Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації.

Ухвалою від 11 грудня 2018 року задоволено клопотання позивача про залучення співвідповідача Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації. Залучено в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, Управління Укртрансбезпеки у Волинській області про визнання бездіяльності та дій протиправними, співвідповідача Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (далі - відповідач 4).

29 грудня 2018 року позивач подав заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо відсутності належних дій для розгляду скарг позивача, не вчиненні належних дій для захисту порушених прав позивача та не вчиненні належних дій щодо притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні прав позивача;

2) визнати протиправними бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації щодо ненадання відповіді на скаргу позивача, та дії щодо надсилання скарги до недіючої юридичної особи, яка є її структурним підрозділом;

3) визнати протиправною бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації щодо не затвердження впродовж більше чотирьох років положення про Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації;

4) визнати протиправними дій Головного Управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо несвоєчасного надання відповіді на скаргу, направлення скарги до органу, який не є компетентним вирішувати питання, що були предметом скарги, відсутності належних дій щодо притягнення до відповідальності перевізника та автостанції, якими вчинено порушення законних прав позивача;

5) визнати протиправною бездіяльність Управління Укртрансбезпеки у Волинській області щодо ненадання відповіді на скаргу, направлення скарги для розгляду до суб`єкта господарювання, дії якого оскаржуються, відсутності належних дій щодо притягнення до відповідальності перевізника та автостанції, якими вчинено порушення законних прав позивача;

6) визнати протиправною бездіяльність Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації щодо неналежного розгляду скарги позивача;

7) стягнути з відповідачів солідарно 1 000 000 (один мільйон) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю та протиправними діями відповідачів по відношенню до мене.

В підготовчому засіданні 22.01.2019 року протокольною ухвалою підготовче провадження було закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

07.02.2019 року позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог, в судовому засіданні 12.02.2019 року було розглянуто питання зміни позивачем позовних вимог і, зважаючи на те, що відповідно до заяви від 07.02.2019 року позивачем збільшено обсяг позовних вимог, а також розширено (змінено) предмет оскарження, судом першої інстанції не було прийнято до розгляду та повернуто позивачу вказану заяву. При цьому суд першої інстанції керувався приписами частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до яких позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновкам, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд не розглянув позовну вимогу до головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо не вчинення належних дій для захисту порушених прав та не вчинення належних дій щодо притягнення до відповідальності осіб винних у порушенні прав позивача.

Апелянт вказує, що відомості про перейменування розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації № 699 від 25.10.2018 року відсутні виписці з ЄДРПОУ.

Апелянт вважає, безпідставним твердження суду першої інстанції, що належним доказом направлення позивачу відповіді на скаргу є журнал реєстрації вихідної кореспонденції, реєстри відправленої вихідної кореспонденції, оскільки внесення відомостей у журнал реєстрації вихідної кореспонденції не доказує факт направлення цієї відповіді.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі апелянт вказує, що середній розмір моральної шкоди у подібних справах становить 5000 Євро, а тому стягненню підлягає сума еквівалентна в гривнях, а саме 152997,86 гривень.

Просить змінити резолютивну частину рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року, виклавши її у новій редакції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач 1, відповідач 2 та відповідач 3 не довели суду належними доказами, що ними були вчинені дії щодо надання відповіді на скаргу позивача у строки визначені Законом № 393/96, а відтак позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання відповіді відповідачами 1 та 3 підлягають до задоволення.

Зважаючи на те, що позивач не заперечує, що ним від відповідача отримано відповідь за скаргою листом від 23.11.2018 року за № 6390/Р-207, тобто лист був складений з порушенням строку визначеного Законом № 393/96, до задоволення підлягає позовна вимога щодо визнання протиправними дій відповідача 2 щодо несвоєчасного надання відповіді.

З наявної в матеріалах справи копії розпорядження голови Волинської обласної державної адміністрації Волинської області № 699 від 25.10.2018 року вбачається, що Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації був перейменований в Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації.

Таким чином, юридична особа публічного права Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації станом на 05.10.2018 року була належним чином зареєстрована Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а тому твердження позивача про нелегітимність вказаного органу не відповідають дійсності.

Зважаючи на вищевикладене, позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо надсилання скарги до недіючої юридичної особи, яка є структурним підрозділом відповідача 1, не підлягає до задоволення.

Так само не підлягає до задоволення позовна вимога щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 щодо не затвердження впродовж більше чотирьох років положення про Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (відповідача 4), оскільки, як було викладено вище, Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації був перейменований в Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації Волинської області № 699 від 25.10.2018 року.

Зважаючи на те, що листом від 18.10.2018 року за №2343/20-18 відповідачем 3 не було зобов`язано ПрАТ «Вопас» надати відповідь позивачу, натомість вказаний лист містить прохання щодо надання інформації щодо порушених у скарзі питань відповідачу 3, такий лист за своєю суттю є запитом на отримання пояснень.

Таким чином, твердження позивача про те, що відповідачем 3 було направлено скаргу до суб`єкта господарювання, дії якого оскаржуються, для розгляду, є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зважаючи, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження фізичного погіршення якихось здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, а також не наведено будь яких фактичних обставин, в яких би знайшли свої відображення завданні йому фізичні чи душевні страждання, враховуючи відсутність очевидних негативних наслідків чи втрат для позивача, що могли б бути детерміновані протиправною поведінкою відповідачів суд вважає, що розумним та справедливим розміром відшкодування завданої неправомірною поведінкою відповідачів моральної шкоди є 1 000 (одна тисяча) гривень, що підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивачем засобами поштового зв`язку було направлено до відповідачів 1, 2, 3 скаргу в зв`язку із порушенням касиром автостанції м. Горохів ПрАТ «Вопас» права позивача на придбання пільгового квитка, як інваліда другої групи, а також порушення перевізником ФОП ОСОБА_2 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18.02.1997 року (далі - скарга).

Із змісту скарги вбачається, що порушення прав позивача полягало у відмові касиром автостанції продати позивачу пільговий квиток, як інваліду другої групи, а також відмови водія автобусу, який їхав за маршрутом Луцьк-Львів, від перевезення позивача за пільговою вартістю з м. Горохів Волинської області до смт. Радехів Львівської області.

Вказані скарги були отриманні відповідачами 05.10.2018 року.

В той же день відповідачем 1 скарга була передана для розгляду по суті відповідачу 4.

Позивач листом від 31.10.2018 року за № Р-307 отримав відповідь від відповідача 4, яким позивачу було роз`яснено, що питання викладені у скарзі не належать до компетенції структурних підрозділів облдержадміністрації, оскільки відповідно до статті 7 Закону України «Про автомобільний транспорт», забезпечення організації пасажирських перевезень на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Також запропоновано позивачу для розгляду вказаних у скарзі питань та отримання відповіді звернутись до організатора перевезень Міністерства інфраструктури України.

Вказані обставини встановлені судом на підставі пояснень учасників справа та підтверджуються письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

Не погодившись із вказаним позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 1 Закону № 393/96 встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Приписами частин першої, четвертої статті 3 Закону № 393/96 визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 393/96, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Водночас положеннями частини третьої статті 7 Закону № 393/96 визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

При цьому чинним законодавством не встановлено порядку та способу надсилання відповіді на звернення громадян, зокрема обов`язку органу, що розглядає звернення надсилати відповідь чи повідомлення за скаргою рекомендованим чи цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення поштового відправлення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідач 1 вказує, що на виконання приписів частини третьої статті 7 Закону № 393/96 ним було повідомлено позивача про передачу скарги для вирішення до структурного підрозділу відповідача 4. При цьому відповідач посилається на додану до відзиву копію повідомлення позивача від 05.10.2018 року за № Р-4431.

Відповідач 2 зазначає, що позивача було повідомлено про продовження розгляду звернення листом від 08.11.2018 року за № 6075/Р-207, в той час як позивач отримав лист від відповідача 2 від 23.11.2018 року за № 6390/Р-207.

Відповідач 3 стверджує, що 05.11.2018 року, у межах строків визначених Законом № 393/96, на адресу позивача направлено лист № 2562/21-18 з відповідними копіями та відповіддю по суті скарги, копію якого було додано до відзиву на позовну заяву.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належними доказами направлення позивачу відповіді на скаргу є журнал реєстрації вихідної кореспонденції, реєстри відправленої вихідної кореспонденції, тощо; тоді як копії повідомлення від 05.10.2018 року за № Р-4431, лист від 05.11.2018 року за № 2562/21-18, лист від 08.11.2018 року за № 6075/Р-207 не є доказами, що містять інформацію щодо предмету доказування, зокрема щодо надсилання цих листів позивачу.

Таким чином, відповідач 1, відповідач 2 та відповідач 3 не довели суду належними доказами, що ними були вчинені дії щодо надання відповіді на скаргу позивача у строки визначені Законом № 393/96, а відтак позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання відповіді відповідачами 1 та 3 підлягають до задоволення.

Зважаючи на те, що позивач не заперечує, що ним від відповідача отримано відповідь за скаргою листом від 23.11.2018 року за № 6390/Р-207, тобто лист був складений з порушенням строку визначеного Законом № 393/96, до задоволення підлягає позовна вимога щодо визнання протиправними дій відповідача 2 щодо несвоєчасного надання відповіді.

Як встановлено судом, з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04 грудня 2018 року за кодом станом на 31 жовтня 2018 року був зареєстрований департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації.

Водночас згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04 грудня 2018 року станом на 04 грудня 2018 року за кодом зареєстроване управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації.

З наявної в матеріалах справи копії розпорядження голови Волинської обласної державної адміністрації Волинської області № 699 від 25.10.2018 року вбачається, що Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації був перейменований в Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що юридична особа публічного права Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації станом на 05.10.2018 року була належним чином зареєстрована Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а тому твердження позивача про нелегітимність вказаного органу не відповідають дійсності, а тому позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо надсилання скарги до недіючої юридичної особи, яка є структурним підрозділом відповідача 1, не підлягає до задоволення.

Положеннями статті 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Позивач не погоджується з розміром присудженого відшкодування.

Колегія суддів звертає увагу, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В обґрунтування своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди позивач вказував, що бездіяльністю відповідачів йому завдано моральної шкоди, яка полягає у переживаннях та душевних стражданнях. Крім того, у своїй апеляційній скарзі апелянт вказує, що середній розмір моральної шкоди у подібних справах становить 5000 Євро, а тому стягненню підлягає сума еквівалентна в гривнях, а саме 152997,86 гривень.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Проте, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем ні в позовній заяві ні в своїй апеляційній скарзі не надано доказів на підтвердження фізичного погіршення якихось здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, а також не наведено будь яких фактичних обставин, в яких би знайшли свої відображення завданні йому фізичні чи душевні страждання, враховуючи відсутність очевидних негативних наслідків чи втрат для позивача, що могли б бути детерміновані протиправною поведінкою відповідачів, таким чином присуджена судом першої інстанції сума відшкодування співвідноситься з характером правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не проводиться.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року у справі № 140/2286/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 20.05.2019 року