Справа № 1540/3581/18
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/3581/18
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 та представника Державної міграційної служби України - Погожого Дмитра Вікторовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №191-18 від 15 червня 2018 року про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що відмова у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправною та такою, що порушує норми чинного законодавства, зокрема, Конституції України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Серед іншого, на думку позивача, відповідачем порушено встановлені чинним законодавством критерії, на основі яких має прийматись рішення про надання іноземцю або особі без громадянства статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а саме: не було використано повноваження з метою, якою це повноваження надано; рішення є необґрунтованим. Також, з урахуванням норм міжнародного законодавства, позивач вважає, що відповідачем не досліджено в повній мірі обставини, які слугували підставою звернення позивача для отримання відповідного статусу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року позовні вимоги було задоволено частково. Суд скасував рішення Державної міграційної служби України від 15 червня 2018 року № 191-18 про відмову ОСОБА_2 визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить його скасувати залишити позов без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Обставини справи.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, прибув на територію України 10 листопада 2009 року для здобуття вищої освіти згідно візиY02597345.

Позивач вперше звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Одеській області 18 березня 2013 року.

Під час звернення 18 березня 2013 року позивач зазначив, що виїзд з країни громадянської належності до України відбувся через бажання отримати вищу освіту. Після загострення соціально-політичної ситуації в Сирії та через неможливість подальшого фінансування батьками навчання в Україні, особу було відраховано з ВНЗ.

З 30 січня 2012 року до моменту звернення з приводу набуття міжнародного захисту заявник перебував на території України нелегально. Під час звернення до управління 18 березня 2018 року позивач висловив побоювання повертатись до країни громадянської належності через наявність на території Сирії нелокалізованого внутрішнього військового конфлікту та побоювання зазнати примусового призову до збройних сил Сирії.

За результатами розгляду матеріалів особової справи ДМС України було прийнято рішення від 23 квітня 2015 №327-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його у судовому порядку. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року по справі №815/2834/15 адміністративний позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду через неявку позивача та представника позивача у судові засідання.

30 червня 2016 року позивач повторно звернувся за наданням міжнародного захисту до ГУ ДМС в Одеській області.

За наслідками розгляду вказаної заяви, 30 червня 2018 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення №122 про відмову ОСОБА_2 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 04 липня 2016 року позивач звернувся до ДМС України зі скаргою щодо рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову ОСОБА_2 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 18 серпня 2016 року №38-16 було відхилено скаргу позивача.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року по справі № 815/4604/16 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління ДМС України в Одеській області.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року апеляційна скарга позивача була залишена без задоволення, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 28 березня 2017 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження у зв`язку з необґрунтованістю касаційної скарги.

14 червня 2017 року позивач втретє звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в м. Києві.

Наказом ГУ ДМС України у м. Києві від 03 серпня 2017 №353 було знято з обліку особову справу №2017KYIV0071 громадянин ОСОБА_4 та наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 17 серпня 2017 №155 було взято на облік та присвоєно особовій справі реєстраційний номер №2017OD0116.

Починаючи з вищезазначеного періоду до 05 жовтня 2017 року позивач тривалий час до ГУ ДМС України В Одеській області не з`являвся.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 05 жовтня 2017 №189 через тривалу неявку позивача до ГУ ДМС України в Одеській області, розгляд заяви шукача захисту було призупинено.

24 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до управління із письмовою заявою від 24 жовтня 2017 року №5/1-499/1 щодо поновлення строків розгляду заяви. Від позивача було взято письмове пояснення про причини зникнення та уникнення процедурних заходів з набуття статусу біженця та додаткового захисту в Україні. 24 жовтня 2017 року стосовно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення. Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 24 жовтня 2017 року №201 розгляд заяви шукача захисту було поновлено.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній служб України прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15 червня 2018 року відповідачем прийнято рішення №191-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23 червня 2018 Головним управлінням ДМС України в Одеській області направлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивач отримав 13 липня 2018 року.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позов в частині, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Судом першої інстанції також було зазначено, що твердження позивача та наявні фактичні обставини ситуації в Сирії мають безпосереднє відношення саме до позивача як окремої особи, а не мають лише загальний характер. Уникання позивача від участі у внутрішньому збройному конфлікті є його невід`ємним правом, а у разі порушення такого права людини вона має бути забезпечена належним механізмом отримання іншого захисту, що передбачений чинними міжнародним та національним законодавством.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон), Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Згідно приписів пункту 1 частини першої статті 1 Закону встановлено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Виходячи з системного аналізу статті 1 Закону, можна дійти висновку, що відсутність бажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року (далі Конвенція) і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі Протокол) та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог статті 6 Закону умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Конвенцією і Протоколом визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) встановлено, що в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

За правилами частини п`ятої статті 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (далі УВКБ ООН) особа має вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 Керівництва УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), має оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Разом з тим, у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хреста визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Крім того, в Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (далі - САР) (редакція ІІI) від 27 жовтня 2014 року, зазначено, що ситуація щодо захисту прав людини в Сирії погіршується, і в країні вчиняються порушення, рівносильні злочинам проти людяності, що підкріплюються повною відсутністю відповідальності. До групи ризику належать, зокрема, противники сирійського уряду та особи, які такими вважаються, учасники протестів, активісти та інші особи та їх родичі, яких вважають прихильниками опозиції; цивільні особи та їх родичі, які проживають в міських районах, селах та селищах, які вважаються противниками уряду.

У Доповіді незалежної міжнародної комісії Ради з прав людини з розслідування подій в САР від 12 лютого 2014 року зазначено, що урядові війська і проурядові ополченці продовжують здійснювати масштабні напади на цивільних осіб, та систематично скоюють злочини проти людяності у формі вбивств, тортур, зґвалтувань і насильницьких зникнень.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача продовжує діяти небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Окремо стосовно саме повернення позивача до країни громадянської належності та без врахування причин виїзду та обставин перебування позивача в Україні, колегія суддів зазначає, що відповідно до офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в Сирії в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають САР (Редакція ОСОБА_5 ) від 27 жовтня 2014 року зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 року «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають САР (Редакція II)» ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.

Також, Рекомендацією УВКБ ООН від 27 жовтня 2014 року, вказано, що конфлікт у Сирії триває вже 4-й рік, і гуманітарна ситуація, як і раніше, тільки погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в Сирії досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. внутрішньо переміщені особи.

У пункті 31 Рекомендацій УВКБ ООН, зазначено, що у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці на місці (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (пункти 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Суд робить висновок, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Пунктом 10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України встановлено, що суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

За таких обставин, при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації, а тому не потребує доказування.

Наведені висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 26 квітня 2018 року справа №815/2038/17.

Тому, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині.

Доводи апеляційної скарги.

Посилання апелянта на судові рішення, якими вже було (нібито) розглянуто питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Так, не погоджуючись з рішенням від 23 квітня 2015 року №327-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач оскаржив його у судовому порядку. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року по справі №815/2834/15 адміністративний позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду через неявку позивача та представника позивача у судові засідання.

Також, за наслідками розгляду заяви від 30 червня 2016 року про наданням міжнародного захисту, 30 червня 2018 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення №122 про відмову ОСОБА_2 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся з позовом до Одеського окружного адміністративного суду, постановою якого від 14 листопада 2016 року по справі № 815/4604/16 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління ДМС України в Одеській області.

З аналізу наведеного вбачається, що під час вказаних проваджень судами не було досліджено саме питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по суті, оскільки ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року по справі №815/2834/15 позов було залишено без розгляду, а предметом спору по справі № 815/4604/16 було рішення №122 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не саме питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по суті.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що сирійський уряд за підтримки союзників повернув під контроль значну частину території країни, а також, що на протязі 2016-2017 років сирійські урядові війська відвоювали у антиурядових угруповань значну частину території країни, в тому числі і місто Алеппо, а також місто Дейр-єз-Зор (після прориву трирічної блокади ІДІЛ), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані обставини в контексті даної справи свідчать про тривання інтенсивного військового конфлікту та не згасання збройного протистояння, що унеможливлює повернення позивача до країни громадянської належності.

Також, посилання апелянта на наявність відносної стабільності в контексті безпеки в м.Дамаск (столиця САР), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки можливість безпечного та якісного проживання позивача в країні своєї громадянської належності необхідно розглядати в розрізі стану безпеки всієї країни, який, як було зазначено вище, не є достатнім.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішенні, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 17 травня 2019 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Потапчук В.О. Семенюк Г.В.