Справа № 2340/4133/18
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/4133/18 Суддя (судді) першої інстанції: П.Г. Паламар
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Ісаєнко Ю.А., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судового засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов’язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, в якому просив визнати протиправними дії ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області щодо відмови ОСОБА_2 у наданні статусу ветерана органів внутрішніх справ України та відповідного посвідчення; зобов'язати ліквідаційну комісію УМВС України в Черкаській області у відповідності до вимог Закону України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист надати ОСОБА_2 статус ветерана органів внутрішніх справ України та видати відповідне посвідчення.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, в якій просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Відзив на адресу суду не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.05.2004 року позивач, перебуваючи на службі на посаді слідчого Звенигородського РВ УМВС України в Черкаській області, отримав вказівку від оперативного чергового виїхати у складі слідчо-оперативної групи для припинення правопорушення та під час переслідування правопорушника стався нещасний випадок, внаслідок чого позивач отримав черепно-мозкову травму.

За результатами медичного огляду військово-лікарською комісією УМВС України в Черкаській області видано свідоцтво про хворобу № 429 від 11.09.2015 року, згідно з яким захворювання позивача пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Наказом управління МВС України в Черкаській області від 25.09.2015 року №262 о/с підполковника міліції ОСОБА_2 (М-184292), першого заступника начальника Звенигородського районного відділу (обслуговування Звенигородського району та міста Ватутіне) - начальника слідчого відділення, 25 вересня 2015 року звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 "б" Положення (через хворобу).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертної комісією серії 12 ААА № 197079, ОСОБА_2 встановлена ІІ група інвалідності з 30.11.2015 року (безтерміново) у зв'язку із травмою, що пов'язана з проходженням служби в ОВС.

На підставі рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29.03.2017 року у справі №823/1412/17 Ліквідаційною комісією УМВС України в Черкаській області складно акти від 30.07.2018 року розслідування нещасного випадку (форма Н-5*) та про нещасний випадок (форма Н-1*), за висновками яких встановлено факт, що нещасний випадок стався 02.05.2004 року з позивачем під час проходження служби при виконанні службових обов’язків.

22.08.2018 року позивач звернувся із заявою до ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області про надання статусу ветерана органів внутрішніх справ України та видачі відповідного посвідчення відповідно до вимог ст. 5 ЗУ «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

За наслідками звернення позивача, відповідач листом від 11.09.2018 року № ПІ-715 повідомив позивача про відсутність підстав для встановлення статусу ветерана органів внутрішніх справ України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Правові та організаційні засади реалізації громадянами прав, пов'язаних із отриманням ними статусу ветеранів органів внутрішніх справ визначені Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998 року (далі – Закон №203/98-ВР).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону №203/98-ВР ветеранами органів внутрішніх справ визнаються громадяни України інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ і які мають вислугу служби в органах внутрішніх справ, 20 років і більше.

Так, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 197079 з 30.11.2015 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності у зв’язку із травмою, що пов'язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ, відтак, для надання йому статусу ветерана органів внутрішніх справ вислуга служби повинна складати 20 років і більше.

Разом з цим, стаття 5 Закону №203/98-ВР передбачено, що ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України визнаються громадяни України:

- які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;

- які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України.

Таким чином, вказаними приписами передбачено наявність вислуги саме у календарному та пільговому обчисленні.

Порядок видачі посвідчення ветерана органів внутрішніх справ затверджено постановою Кабінету Міністрів України №742 від 01.06.2002 року, а саме: затверджено зразок та опис посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ», поширено дію Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року № 1601, на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ».

В свою чергу, п. 3 Порядку видачі посвідчення ветерана військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1601 від 30.08.1999 року, передбачено, що підставою для видачі посвідчення ветерана військової служби є наказ про звільнення з військової служби в запас або відставку.

На думку колегії суддів, наведена підстава відповідача для відмови не відповідає вимогам "Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби", де передбачено, що однією з підстав для видачі посвідчення є саме наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку, а не розрахунок вислуги років для призначення пенсії.

Крім того, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 року N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 року N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов'язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Отже, відмова відповідача у наданні позивачу статусу ветерана органів внутрішніх справ є протиправною, а позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача надати ОСОБА_2 статус ветерана органів внутрішніх справ України та видати відповідне посвідчення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального права призвели до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Ліквідаційної комісії Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області щодо відмови ОСОБА_2 у наданні статусу ветерана органів внутрішніх справ України та у видачі відповідного посвідчення;

Зобов'язати Ліквідаційну комісію Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області у відповідності до вимог Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» надати ОСОБА_2 статус ветерана органів внутрішніх справ України та видати відповідне посвідчення.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Файдюк В.В.

Суддя Ісаєнко Ю.А.