Справа № 520/10233/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 р.Справа № 520/10233/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник позивача ОСОБА_1 .

представник відповідача Полякова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, повний текст складено 14.02.19 року по справі № 520/10233/18

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування висновку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі по тексту позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд: скасувати висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 03.09.2009 стосовно громадянина Соціалістичної Респуюліки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 року адміністративний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (вул. Георгієвська, буд. 30-а, м. Маріуполь, Донецька область, 87515, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про скасування висновку - задоволено.

Скасовано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 03.09.2009 стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області ().

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує на те, що застосування до позивача положень абзацу 4 п.4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» можливе в разі звернення останнім із заявою про видачу посвідки на постійне проживання не пізніше ніж до 06.02.2002 року, а оскільки позивач звернувся із відповідною заявою лише у 2004 році, положення вказаної норми до нього не застосовуються. Таким чином, вважає посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 13.02.2004 року такою, що видана з порушенням вимог чинного законодавства, а тому рішення про її скасування є законним. Отже, з викладених підстав вказав на необґрунтованість позовних вимог, що задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

В судове засідання представник третьої особи не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що у 2009 році УГІРФО УМВС України в Донецькій області приймало рішення про скасування посвідок на постійне проживання, які були видані громадянам Соціалістичної Республіки В`єтнам з порушенням вимог абзацу 4 пункту 4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України про імміграцію.

Крім того, у зв`язку із захопленням незаконним угрупуванням ДНР будівлі Управління ДАІ УМВС України в Донецькій області, в якому орендоване приміщення для ГУ ДМС України в Донецькій області за адресою м. Донецьк, вул. Ходаковського, 10 до повернення контролю української влади над територією міста Донецька доступ до всіх архівних документів та особових справ втрачено.

Посвідка на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 13.02.2004 на ім`я громадянина В`єтнаму ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була скасована 03.09.2009 році, у зв`язку з тим, що посвідка на постійне проживання була оформлена з порушенням імміграційного законодавства.

Не погодившись із вказаним висновком Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 03.09.2009 стосовно громадянина Соціалістичної Респуюліки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач звернувся до суду з даним позовом про його скасування.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з протиправності спірного висновку та порушення відповідачем права позивача на вільне і законне перебування на території України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Згідно зі статтею 16 цього Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України Про імміграцію, в редакції чинній станом на лютий 2004 року, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 15 цього Закону.

Відповідно до розділу V Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ, цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування.

Так, 07 липня 2001 року вказаний Закон опубліковано у виданні Урядовий кур`єр № 119.

Відповідно до пункту 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15 липня 2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 року за № 1335/23867, рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом Голови ДМС України повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС України, визнаються недійсними та підлягають вилученню.

Аналіз наведених правових норм дають підстави для висновку, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.

При цьому, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України Про імміграцію від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ.

Враховуючи, що Закон України Про імміграцію від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ опубліковано 07 липня 2001 року у виданні Урядовий кур`єр № 119, отже цей Закон набув чинності 07 серпня 2001 року.

Іншим законом ця норма скасована не була, а тому підстави вважати, що ця норма втратила чинність відсутні.

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до вимог вказаного Закону, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Зазначена норма регулює відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію, та не передбачає випадків скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №1983 від 26.12.2002, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Отже, підставою для вилучення в іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є вмотивоване рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 у 1992 році прибув до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.81 р. та на підставі розділу V Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію 13.02.2004 року був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданою УГІРФО ГУМВС в Донецькій області.

Судом встановлено, що із заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_2 звернувся у 2004 році, тобто з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Законом України Про імміграцію від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ, як-то передбачено абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону.

Водночас, при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2004 році відповідачем була проведена перевірка законності залишення його на постійне проживання на території України.

Так, колегія суддів вказує на те, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу, відповідач керувався п. 4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", тобто проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні позивачу.

Таким чином, висновок міграційного органу про скасування посвідки на постійне проживання в Україні на ім`я позивача, колегія суддів вважає таким, що прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення - позивач проживає на території України з 1992 року; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії та інтересами позивача; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений статтею 12 Закону № 2491-III. Скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію.

При цьому, ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції відповідачем не було надано належних доказів наявності обставин, які б стали підставою для скасування позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Таким чином, доводи скаржника про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства колегія суддів вважає необґрунтованими.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вказує на неправомірність висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про скасування посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_2 .

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, в постановах від 27 березня 2019 року по справі №820/1863/17 (провадження №К/9901/22479/18), від 17 квітня 2019 року по справі №820/6675/16 (адміністративне провадження №К/9901/15864/18), від 03 квітня 2019 року по справі №815/2473/17 (провадження №К/9901/22666/18), від 20 березня 2019 року по справі №820/391/17 (провадження №К/9901/22456/18), від 16 січня 2019 року по справі №815/1010/16 (адміністративне провадження №К/9901/11648/18), викладена аналогічна позиція.

Згідно з ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи рішення 03.09.2009 року щодо скасування посвідки на постійне проживання ОСОБА_2 , діяв з порушенням вимог ч.2 ст.2 КАС України, ст. 12 Закону України "Про імміграцію", ст. 19 Конституції України, порушивши право позивача на вільне та законне перебування на території України, отже, наявні підстави для його скасування.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийняття спірного висновку.

Таким чином, колегія суддів вказує на обґрунтованість позовних вимог та погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для їх задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 року по справі № 520/10233/18 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 16.05.2019 року