Справа № 814/1545/17
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 р.

м.Одеса

Справа № 814/1545/17

Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

П’ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача - Потапчука В.О.

суддів - Семенюк Г.В.

- Шляхтицький О.І.

розглянувши в письмовому провадженні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року прийнятого у письмовому провадженні (суддя:Мороз А.О.) у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2017 року ОСОБА_3 (далі – ОСОБА_3, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (далі - відповідач), в якому просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 08 червня 2017 року № , , вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08 червня 2017 року № Ф-12 та рішення № про застосування штрафних санкцій та донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 08 червня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що надані контрагентом пояснення не є податковою інформацією у розумінні Податкового кодексу України (далі - ПК України), а тому їх використання під час перевірки є протиправним. Зазначає, що ним вірно визначена сума валових витрат та, відповідно, вірно нараховані податок на доходи фізичних осіб, єдиний внесок та військовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року адміністративний поз ОСОБА_3 задоволено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головного управління ДФС у Миколаївській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв’язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Ухвалою П’ятого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі. Поновлено Головному управлінню ДФС у Миколаївській області строк на звернення до суду з апеляційною скаргою.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справу розглянуто відповідно ст. 311 КАС України в порядку письмового провадження на підставі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Обставини справи.

У період з 28 березня до 10 квітня 2017 року відповідач провів документальну планову виїзну перевірку позивача за період з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2016 року, результати якої викладені в Акті від 25 квітня 2017 року № 295/14-29-13-04/НОМЕР_4 (далі - Акт перевірки) (а. с. 10-37).

У висновку Акту перевірки вказано на наступні порушення з боку позивача, які вплинули на визначення податкових зобов’язань та нарахування штрафів:

- ст. 177 п. 177.1., п. 177.2., п. 177.4. ПК України, в результаті чого занижено податок на доход фізичних осіб на загальну суму 103 668,23 грн.;

- ст. 6 п. 2, ст. 7 ч. 1, 3 п. 1 пп. 2, ст. 9 п. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування", внаслідок чого занижено єдиний внесок за період охоплений перевіркою, на суму 82 175,53 грн.;

- розділ XX підрозділ 10, прим. 1 п. 16 ПК України, що виявилось у заниженні податкового зобов’язання з військового збору на суму 7 750,55 грн.

На підставі Акту перевірки 08 червня 2017 року відповідач прийняв:

- податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов’язання з податку на доходи фізичних осіб на 103 668,23 грн. і застосовано штрафну санкцію в розмірі 25 917,06 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов’язання з військового збору на 7 750,55 грн. і застосовано штрафну санкцію в розмірі 1 937,64 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-12, якою вимагається сплатити 82 175,53 грн. недоїмки з єдиного внеску;

- рішення № про застосування штрафних санкцій та донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовані штрафні санкції в сумі 16 403,02 грн. (а. с. 6-9).

Не погоджуючись з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно сформував свої витрати, а відповідач повинен був встановити та зафіксувати в Акті перевірки невідповідність вказаних ним витрат господарській діяльності позивача, але останнім не подано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що витрати позивача, перелічені в Акті перевірки, не пов’язані із його господарською діяльністю, а також ним не доведено, що господарська операція позивача із ФОП ОСОБА_4 має фіктивний характер.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції не правильним та таким, що не відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту – КАС України) та Податкового кодексу України (далі – ПК України).

Джерела права й акти їх застосування.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється статтею 177 ПК України.

Положеннями п.177.1 ст.177 ПК України визначено, що доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п.177.2. ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг) (п.177.3 ст.177 ПК України).

Згідно з п.177.4. ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Так, п.177.4 ст.177 ПК України (в редакції на час спірних првовідносин) визначено перелік витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, а саме:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Підпунктом 177.8 ст.177 ПК України - під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб'єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

У разі якщо фізична особа-підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими Податковим кодексом України для платників податку - фізичних осіб (п.177.6 ст.177 ПК України).

Оцінка суду.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції задовольнив адміністративний позов посилаючись на те, що податковий орган не довів суду, що ФОП ОСОБА_3 допустив порушення норм Податкового кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач провів документальну планову виїзну перевірку позивача за період з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2016 року, за результатом якої встановив наступні порушення з боку позивача, які вплинули на визначення податкових зобов’язань та нарахування штрафів:

- ст. 177 п. 177.1., п. 177.2., п. 177.4. ПК України, в результаті чого занижено податок на доход фізичних осіб на загальну суму 103 668,23 грн.;

- ст. 6 п. 2, ст. 7 ч. 1, 3 п. 1 пп. 2, ст. 9 п. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування", внаслідок чого занижено єдиний внесок за період охоплений перевіркою, на суму 82 175,53 грн.;

- розділ XX підрозділ 10, прим. 1 п. 16 ПК України, що виявилось у заниженні податкового зобов’язання з військового збору на суму 7 750,55 грн.

Щодо порушення позивачем вимог пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України колегія суддів зазначає наступне.

Так, при винесенні оскаржуваного рішення від 12 липня 2018 року суд першої інстанції зазначає, що відповідач в Акті перевірки не вказав конкретний випадок порушеної позивачем статті 177 ПК України при веденні господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що під час перевірки відповідачем було встановлено порушення позивачем пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України, згідно якого не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов’язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з вищезазначеним висновком суду попередньої інстанції про те, що податковий орган допустив помилку, так як не вказав конкретного випадку порушення позивачем вказаної статті, оскільки дана норма не містить поділу статті на конкретні випадки, а передбачає лише поділ статті на підпункти, пункти та частини, що відхиляє зобов’язання податкового органа у зазначені конкретного випадку.

Окрім того, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відмови у прийняті до уваги доказів наданий представником ОСОБА_5 про те, що контрагент ФОП ОСОБА_4 із позивачем господарських взаємовідносин не мав (а. с. 84), з огляду на наступне.

Так, суд першої інстанції дійшов вказаного висновку на підставі того, що «вказане Пояснення суд не може розцінити, як заперечення таких взаємовідносин, оскільки надання пояснень представником спотворює саму природу пояснень, які повинні надаватись особою, якій особисто відомі обставини, щодо яких вона надає пояснення. Статус представника ФОП ОСОБА_4 не свідчить про безумовну обізнаність ОСОБА_5 про можливі взаємовідносини її довірителя із позивачем».

При цьому, згідно ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно ч. 1, 3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У відповідності до положень ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України).

Отже, чинні норми законодавства містять положення, що дозволяють звернення будь-якої людини з письмовими документами не особисто, а через представника.

Так, дослідивши наявну в матеріалах справи Довіреність від 23 грудня 2016 року колегією суддів встановлено, що ОСОБА_5 є представником інтересів громадянина України ОСОБА_4, у тому числі, в органах ДФС України (будь-яких її управліннях, відділеннях, інспекціях, тощо), у всіх державних органах щодо вчинення всіх необхідних дій, а також подавати від імені позивача та в його інтересах усі необхідні заяви та клопотання (як письмові так і усні) (а.с. 83).

Вказана Довіреність відповідає вимогам чинного законодавства, що є доказом того, що повноваження представника ФОП ОСОБА_4 оформлені відповідно до вимог ст. ст. 244, 245 ЦК України, що підтверджує наявність повноважень у ОСОБА_5 надавати пояснень ДФС України від імені ФОП ОСОБА_4 у відповідності до діючого законодавства.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо залишення поза увагою при винесенні оскаржуваного рішення від 12 липня 2018 року інформації викладеної в Поясненні представника ОСОБА_5, згідно якого вбачається, що ФОП ОСОБА_4 будь-яких взаємовідносин з позивачем не мав, та металевих виробів для ремонту дорожнього покриття не продавав, та ніяких чеків не виписував.

Більш того, згідно вищезазначеного Пояснення вбачається, що ФОП ОСОБА_4 у вказаний період здійснював реалізацію лише продуктів харчування, та перебував на спрощеній системі оподаткування.

З урахуванням викладених обставин породжується сумнів у реальності здійснення позивачем господарських взаємовідносин з ФОП ОСОБА_4, які представником останнього заперечуються в Поясненнях.

Окрім того, матеріали справи не містять будь-яких документальних підтверджень вказаних фінансово-господарських взаємовідносин між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4, що на думку колегії суддів є додатковим доказом правомірності визначення податкових зобов’язань та нарахування податковим органом штрафів за порушення позивачем вимог ст. 177 п. 177.1., п. 177.2., п. 177.4 ПК України.

При цьому, позивач при зверненні до суду з позовом посилається на те, що вказане Пояснення представника ОСОБА_5 повинно бути залишено поза увагою, оскільки воно не є податковою інформацією в розумінні Закону України «Про інформацію» та Податкового кодексу України, що надійшла згідно вимог ст. 72 Податкового кодексу України.

Окрім того, позивач зазначає, що право на відібрання та використання пояснень громадян належить прокурору, слідчому та органу дізнання на підставі ч.4 ст.94 КПК України. Однак, перевіряючим не вказано в рамках якого провадження та на яких підставах відібрано та використано пояснення громадян.

Отже, твердження контролюючого органу про завищення суми валових витрат, безпідставні, необґрунтовані та не відповідають дійсним обставинам справи.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи позивача викладені в позовній заяві, з огляду на наступне.

Так, відповідно п.73.3 ст.73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

При цьому, згідно вимог ст. 72 ПК України для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла від платників податків та податкових агентів, зокрема інформація:

72.1.1.1. що міститься в податкових деклараціях, розрахунках, звітах про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, інших звітних документах;

72.1.1.2. що міститься у наданих великими платниками податків в електронній формі копіях документів з обліку доходів, витрат та інших показників, пов'язаних із визначенням об'єктів оподаткування (податкових зобов'язань), первинних документах, які ведуться в електронній формі, регістрах бухгалтерського обліку, фінансовій звітності, інших документах, пов'язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів;

72.1.1.3. про фінансово - господарські операції платників податків;

72.1.1.4. про застосування реєстраторів розрахункових операцій;

72.1.2. від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та Національного банку України, зокрема інформація:

72.1.2.1. про об'єкти оподаткування, що надаються та/або реєструються такими органами. Зазначена інформація повинна містити, зокрема, вид, характеристики, індивідуальні ознаки об'єкта оподаткування (в разі наявності), за якими його можна ідентифікувати;

72.1.2.2. про результати здійснення державного контролю за господарською діяльністю платника податків;

72.1.2.3. що міститься у звітних документах (крім персоніфікованої статистичної інформації), які подаються платником податків органам виконавчої влади та/або органам місцевого самоврядування;

72.1.2.4. про встановлені органами місцевого самоврядування ставки місцевих податків, зборів та надані такими органами податкові пільги;

72.1.2.5. про дозволи, ліцензії, патенти, свідоцтва на право провадження окремих видів діяльності.

72.1.2.6. про експортні та імпортні операції платників податків;

72.1.3. від банків, інших фінансових установ - інформація про наявність та рух коштів на рахунках платника податків;

72.1.4. від органів влади інших держав, міжнародних організацій або нерезидентів;

72.1.5. за наслідками податкового контролю;

72.1.6. для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності також використовується інша інформація, оприлюднена як така, що підлягає оприлюдненню відповідно до законодавства та/або добровільно чи за запитом надана контролюючому органу в установленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, а саме Пояснення представника ОСОБА_5 від 20 квітня 2017 року колегією суддів встановлено, що ОСОБА_5, представник за довіреністю ФОП ОСОБА_4, зверталася до відповідача з вказаним письмовим документом відповідно до запиту податкового органу 2007/10/14-29-13-03-11 від 20 квітня 2017 року щодо документального підтвердження господарських взаємовідносин ФОП ОСОБА_4 із ФОП ОСОБА_3, їх реальності та повноти відображення в обліку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при зверненні до контрагента позивача податковий орган діяв в межах наділених повноважень передбачених п.73.3 ст.73 ПК України, а надане контрагентом позивача через належного представника Пояснення, відповідно до ст. 72 ПК України, є інформацією, що надійшла від платників податків та податкових агентів, для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу.

З урахуванням викладеного колегія суддів не приймає до уваги вищезазначені доводи позивача про те, що Пояснення представника ОСОБА_5 від 20 квітня 2017 року не є податковою інформацією в розумінні Закону України «Про інформацію» та Податкового кодексу України, що надійшла згідно вимог ст. 72 Податкового кодексу України, та про те, що право на відібрання та використання пояснень громадян належить виключно прокурору, слідчому та органу дізнання на підставі ч.4 ст.94 КПК України.

Окрім того, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позову на підставі того, що в п. 1.16 Акту перевірки зазначено, що перевіркою не встановлено факт здійснення позивачем операцій із суб’єктами, які мають ознаки фіктивності (а.с.19), оскільки в даному пункті роз’яснено, що це стосується суб’єктів, які припинили діяльність на підставі рішення суду або щодо яких установчі документи, свідоцтва про державну реєстрацію, договори, первинні чи інші документи визнано судом недійсними тощо.

Таким чином, на думку колегії суддів висновок, який міститься в п. 1.16 Акту перевірки, не спростовує відсутність в матеріалах справи документальних підтверджень фінансово-господарських взаємовідносин між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4

Щодо порушення позивачем ст. 6 п. 2, ст. 7 ч. 1, 3 п. 1 пп. 2, ст. 9 п. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування" та розділу XX підрозділ 10, прим. 1 п. 16 ПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 163.1 ст.163 ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого включаються інші доходи, відповідно до пп.164.2.20 п.64.2 ст.164 ПК України.

Загальний місячний оподатковуваний дохід складається із сум оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця (підпункт 164.1.2 пункту 164.1 статті 164 ПК України).

Згідно із пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України податковий агент, поняття якого визначено пп.14.1.180 п.14.1 ст.14 ПК України, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку на доходи фізичних осіб, визначену ст.167 ПК України у розмірі 18 відсотків.

Відповідно до пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України доходи, визначені в ст.163 Податкового кодексу України, є об'єктом оподаткування військовим збором.

Ставка військового збору становить 1,5% об'єкта оподаткування, визначеного пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України (пп. 1.3 п. 16-1підрозділу 10 розділу ХХ ПК України).

Згідно з п.177.10 ст.177 ПК України фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування (п.44.2 ст.44 ПК України).

Згідно із приписами ст.55 ГК України, фізична особа - підприємець є суб'єктом господарювання, тому на нього розповсюджується дія вказаного кодексу.

Частиною 8 ст.19 ГК України передбачено, що усі суб'єкти господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, виділені на окремий баланс, зобов'язані вести первинний (оперативний) облік результатів своєї роботи, складати та подавати відповідно до вимог закону статистичну інформацію та інші дані, визначені законом, а також вести (крім громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які провадять господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці) бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі по тексту - Закон №2464).

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до ч.11 ст.8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

З 01 січня 2015 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» до Податкового кодексу України, в частині оподаткування військовим збором доходів фізичних осіб-підприємців.

Так, відповідно до п.161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 ПК України, а саме:

- фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи;

- фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

При цьому, об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст.163 ПК України: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що згідно Акту перевірки від 25 квітня 2017 року ФОП ОСОБА_3 порушено п.2 ч. 1, 3 ст.7, ст.. 9 Закону України №2464, а саме порядок нарахування, обчислення та строків сплати єдиного внеску із чистого оподаткованого доходу, одержаного від здійснення підприємницької діяльності за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, чим занизив єдиний внесок на загальнообов’язкове державне соціальне страхування, що підлягає сплаті до бюджету.

А також судом встановлено, що згідно Акту перевірки від 25 квітня 2017 року ФОП ОСОБА_3 занижено податкове зобов’язання з військового збору відповідно до п.161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України.

Будь-яких вагомих доводів чи документів щодо спростування виявлений податковим органом під час здійснення перевірки порушень позивачем до матеріалів справи не надано, що позбавляє колегію суддів спростувати висновки відповідача викладені в оскаржуваних рішеннях.

Вказані висновки щодо спростування оскаржуваних рішень податкового органу відсутні і в рішенні суду першої інстанції від 12 липня 2018 року.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення залишено поза увагою вищенаведені обставини, що призвело до винесення рішення з висновком якого не погоджується колегія суддів.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що встановлені перевіркою порушення на підставі наданих до перевірки первинних, бухгалтерських документів, з урахуванням яких формувалися показники фінансово-господарської діяльності позивача, є обґрунтованими, та відповідно податкові повідомлення-рішення від 08 червня 2017 року № , , вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08 червня 2017 року № Ф-12 та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 08 червня 2017 року, є правомірними.

Статтею 317 КАС України встановлено, що підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з’ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З системного аналізу вказаних обставин справи колегія суддів дійшла висновку про те, що судом попередньої інстанції при винесенні вказаного рішення порушено норми матеріального права та неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Таким чином керуючись п.п.1, 4 ч.1 ст. 317 КАС України колегія суддів вважає за необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Розподіл судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України не підлягає.

Керуючись ст.ст. 317, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області – задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року прийнятого у письмовому провадженні (суддя:Мороз А.О.) у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення – скасувати.

Ухвалити у справі постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 14 травня 2019 року.

Головуючий суддя

Потапчук В.О.

Судді

Шляхтицький О.І. Семенюк Г.В.