Справа № 826/24198/15
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Про-Систем» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Про-Систем» (далі - Позивач, ТОВ «Про-Систем») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ДПІ у Голосіївському районі) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.07.2015 року №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що надані Позивачем первинні документи підтверджують реальність здійснення господарських операцій і доцільність та економічну мету укладенні цивільно-правових договорів, у той час як показання керівників страхових компаній у кримінальному провадженні не можуть бути доказом безтоварності укладених договорів з огляду на відсутність належних і допустимих доказів набрання у таких кримінальних провадженнях законної сили рішенням суду. Крім того, суд підкреслив, що прийняття податкового повідомлення-рішення до моменту ухвалення рішення у кримінальному провадженні суперечить вимогам п. 86.9 ст. 86 Податкового кодексу України у редакції, яка була чинною на момент його прийняття.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом було залишено поза увагою, що керівники страхових компаній заперечували свою участь в їх господарській діяльності, оскільки самостійно документи не складали, а на підпис їх приносили працівники. Крім того, вказує, що матеріалами справи не підтверджується настання будь-якого страхового випадку чи обставин, що свідчать про можливе невиконання ТОВ «Епіцентр-К» своїх зобов`язань, а відтак відсутня економічна доцільність укладення договорів. Стверджує, що суд невірно надав тлумачення приписам п. 86.9 ст. 86 ПК України, оскільки кримінальне провадження розпочато щодо вчинення невстановленими особами правопорушення, передбаченого ст. ст. 205, 209-1 КК України, а не ст. 212 даного кодексу. Також звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Булвес проти Болгарії», в якому було наголошено на обов`язку платника податків бути обачливим про виборі контрагента.

Після усунення визначених в ухвалі від 25.03.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2019 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.05.2019 року, яке було відкладено на 15.05.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Про-Систем» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Відповідачем не надано доказів, чому ОСОБА_1 , будучи засновником та директором ТДВ «Велика Страхова Компанія», був не вправі підписувати договори та первинні документи від його імені, а також не надано належного підтвердження того, що документи від імені ПАТ «СК «Автоексімстрах» були підписані ОСОБА_2 як особою, яка заперечує свою участь у господарській діяльності підприємства. Наголошує на безпідставності доводів контролюючого органу про нереальність та фіктивність договорів, а також підкреслює, що ненастання страхового випадку свідчить про відсутність виплат, однак не спростовує економічну доцільність укладення договорів.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив вимоги скарги задовольнити повністю.

Представники Позивача наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з викладених у відзиві підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що у травні-червні 2015 року працівниками ДПІ у Голосіївському районі на підставі пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України, постанови старшого слідчого 3-ого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві від 24.02.2015 року, наказу від 29.05.2015 року №968 та направлення від 29.05.2015 року №1074/22-08 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Про-Систем» по проведеним фінансово-господарським взаємовідносинам з ТДВ «Велика Страхова Компанія» та ПрАТ «СК «Автоексімстрах» за період 01.01.2013 року по 31.12.2014 року.

У ході перевірки встановлено порушення ТОВ «Про-Систем» вимог п. п. 138.2, 138.4 ст. 138, пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПК України, внаслідок чого занижено податок на прибуток за 2013 рік на суму 251 166,00 грн.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 10.06.2015 року №348/1/26-50-22-08 (т. 1 а.с. 12-16), висновки якого за наслідками розгляду заперечень ТОВ «Про-Систем» від 10.07.2015 року №07/10-01 залишені без змін, про що Позивача повідомлено листом ДПІ у Голосіївському районі від 15.07.2015 року №1211/10/26-50-22-08 (т. 1 а.с. 17-19).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 17.07.2015 року прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 313 957,50 грн., у тому числі за основним платежем - 251 166,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 62 791,50 грн. (т. 1 а.с. 11).

За наслідками адміністративного оскарження рішенням ГУ ДФС у м. Києві від 21.09.2015 року №14513/10/26-15-10-08-16 (т. 1 а.с. 20-21) та рішенням ДФС України від 15.10.2015 року №21727/6/99-99-10-01-01-25 (т. 1 а.с. 22-23) первинну та повторну скаргу ТОВ «Про-Систем» було залишено без задоволення, а згадане податкове повідомлення-рішення - без змін.

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваного індивідуального акту, суд першої інстанції встановив таке.

Між ТДВ «Велика Страхова Компанія» (Страховик) і ТОВ «Про-Систем» (Страхувальник) укладені договори добровільного страхування фінансових ризиків від 03.01.2013 року №ФР_ЕК/h50.13.0019 (т. 1 а.с. 39-40) та від 01.04.2013 року №ФР_ЕК/h50.13-0061 (т. 1 а.с. 44-45), предметом яких є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з фінансовим ризиком в його підприємницькій (господарській) діяльності, в цивільно-правових відносинах внаслідок втрати доходів або прибутку в результаті невиконання (неналежного виконання) його контрагентами фінансових зобов`язань у відповідності з договором поставки №4036/50/10 від 09.09.2010 року, укладеним між ТОВ «Про-Систем» та ТОВ «Епіцентр К».

Виконання договірних зобов`язань, як зазначено судом першої інстанції, підтверджується наявними у матеріалах справи копіями заявок на добровільне страхування фінансових ризиків (т. 1 а.с. 41, 46), актів приймання-передачі наданих страхових послуг (т. 1 а.с. 42, 47), виписок по рахункам (т. 1 а.с. 43, 48).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що між ПрАТ «СК «Автоексімстрах» (Страховик) і ТОВ «Про-Систем» (Страхувальник) укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків від 01.07.2013 року №ФР-0679 (т. 1 а.с. 49-50), предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з фінансовим ризиком в його підприємницькій (господарській) діяльності, зокрема, з ризиком втрати ним доходів або прибутку і результаті невиконання або неналежного виконання контрагентами Страхувальника умов укладеного між ними договору (контракту, угоди), зокрема, договору поставки від 09.09.2010 року №4036/50/10, укладеного між ТОВ «Про-Систем» і ТОВ «Епіцентр К».

Як зазначено судом першої інстанції, виконання договірних зобов`язань підтверджується наявними у матеріалах справи копіями заявок на добровільне страхування фінансових ризиків (т. 1 а.с. 51, 55, 59, 63, 67), додатків до договору (т. 1 а.с. 52, 56, 60, 64, 68), актів про надання послуг (т. 1 а.с. 54, 58, 62, 66, 70), виписок по рахункам (т. 1 а.с. 53, 57, 61, 65, 69).

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що Позивачем на підтвердження здійснення цивільно-правових відносин з ТОВ «Епіцентр К» надано копії: договорів поставки, реєстрів платежів, виписок по рахунках, актів звірки взаємних розрахунків, реєстрів накладних, актів повернення товару постачальнику, довіреностей, видаткових накладних, фінансового звіту, податкової декларації, тощо (т. 1 а.с. 72-75, 104-255, т. 2 - т. 6, т. 7 а.с. 1-124).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав для визнання безтоварними господарських операцій ТОВ «Про-Систем» з ТДВ «Велика Страхова Компанія» і ПрАТ «СК «Автоексімстрах» немає. При цьому, суд наголосив на тому, що податковим органом як суб`єктом владних повноважень не доведено, що господарські операції Позивача є фіктивними або безтоварними, не доведено недобросовісності Позивача та його контрагентів, що, на його переконання, свідчить про відсутність перешкод для формування даних податкового обліку за наслідками відносин з ТДВ «Велика Страхова Компанія» і ПрАТ «СК «Автоексімстрах»

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають, що якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Враховуючи положення зазначених вище статей ГК України, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити той факт, що для визнання правочину такого, що укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, необхідно встановити факт наявності у контрагентів або контрагента такої мети. Водночас, доказів на підтвердження даних обставин Відповідачем надано не було.

Надаючи оцінку реальності вчинення господарських операцій між контрагентами, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон про бухгалтерський облік) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши наявні матеріалах справи документи, судова колегія вважає, що останні містять всі обов`язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам. Поряд з цим, Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства.

При цьому посилання Апелянта на матеріали кримінального провадження №0000639, у рамках свідком ОСОБА_1 надані пояснення про те, що останній, будучи директором ТДВ «Велика Страхова Компанія», жодних документів не складав, оскільки їх приносили йому на підпис працівники страхової компанії, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, по-перше, чинне законодавство не ставить у залежність достовірність первинних документів від суб`єкта їх складання, по-друге, відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, по-третє, протоколу допиту свідка ОСОБА_1 до матеріалів справи надано не було. Крім того, жодного з документів, передбачених ч. 6 ст. 78 КАС України, щодо згаданого кримінального провадження, ДПІ у Голосіївському районі також не надано.

Твердження Апелянта про те, що документи по господарським операціям ТОВ «Про-Систем» з ПрАТ «СК «Автоексімстрах» за період, який перевірявся, підписані невстановленою особою, судовою колегією оцінюється критично, оскільки відповідно до пояснень ОСОБА_2 , що перебував на посаді голови Правління ПрАТ «СК «Автоексімстрах» протягом 2013 року (т. 1 а.с. 71), він підписував договір добровільного страхування фінансових ризиків, а також в подальшому додатки до нього та акти про надання послуг.

Як вже було зазначено вище, згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням Окружного адміністративного суду міста Києва на те, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем валових витрат від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Наведені висновки повністю узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 22.01.2009 року у справі «Булвес проти Болгарії», яке наголошує на принципі персональної відповідальності платника та неможливості втручання у право власності особи, яка, попри можливе порушення своїм контрагентом податкового законодавства, є належним отримувачем поставлених товарів чи послуг.

Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11.12.2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

З огляду на викладене посилання Апелянта на можливе порушення контрагентами Позивача податкової дисципліни в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог є, на переконання судової колегії, помилковими.

Позиція контролюючого органу про відсутність економічної доцільності в укладенні вказаних договорів страхування, яка переважно заснована на тому, що жодний страховий випадок не настав, судова колегія вважає помилковим з огляду на правову природу договору страхування, який не передбачає обов`язкового настання страхового випадку.

Згідно ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Приписи ст. 4 вказаного Закону визначають, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані: з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування); з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності).

За правилами ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Отже, як вірно зазначено ТОВ «Про-Систем» у відзиві на апеляційну скаргу, під час дії договору страхування страховий випадок може настати, а може й не настати. Таким чином, помилковим є твердження Апелянта про те, що ненастання страхового випадку за жодним з укладених Позивачем договорів страхування ставить під сумнів економічну доцільність вчинення таких правочинів взагалі. Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що і у позовній заяві, й у додаткових пояснення, а також у відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Про-Систем» обґрунтовує економічну доцільність укладення таких договорів страхування, яка полягає, насамперед у необхідності безперервного здійснення господарської діяльності та забезпечення розрахунків перед контрагентами за поставлені товари.

З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність правових підстав визнання безтоварними господарських операцій Позивача зі згаданими контрагентами, у зв`язку з чим вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України до витрат операційної діяльності, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Приписи п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України визначають, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Підпунктом «д» пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПК України визначено, що до складу інших витрат включаються витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов`язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона).

Приписи пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України імперативно наголошують на тому, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як було зазначено раніше, встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з`ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано Відповідачем, на момент укладення та виконання договорів страхування ТДВ «Велика Страхова Компанія» і ПрАТ «СК «Автоексімстрах» були зареєстровані у встановленому законом порядку як суб`єкти підприємницької діяльності, а також платниками податку, а факт реальності господарських операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення у ДПІ у Голосіївському районі не було.

Разом з тим, зазначаючи про передчасність прийняття контролюючим органом оскаржуваного індивідуального акту з огляду на положення п. 86.9 ст. 86 ПК України, суд першої інстанції не врахував такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, виїзну позапланову документальну перевірку ТОВ «Про-Систем» проведено на підставі пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України на виконання постанови старшого слідчого 3-ого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві від 24.02.2015 року у межах кримінального провадження №0000639, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205, ч. 1 ст. 209-1 Кримінального кодексу України.

Тобто, правовою підставою для проведення цієї перевірки контролюючий орган визначив пп. 78.1.11 п.78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, згідно з яким документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності такої обставини як, зокрема, отримання постанови органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора, винесену ними відповідно до закону. Контролюючий орган перевіряв дотримання ТОВ «Про-Систем» вимог податкового законодавства при здійсненні господарської діяльності з ТДВ «Велика Страхова Компанія» та ПрАТ «СК «Автоексімстрах» і не був зв`язаний обставинами, які є предметом доказування у зазначеному кримінальному провадженні.

Нормами пункту 86.9 статті 86 Податкового кодексу України у редакції, яка була чинною на час спірних відносин, а саме на час призначення перевірки та прийняття спірного рішення, передбачено, що у разі якщо грошове зобов`язання розраховується контролюючим органом за результатами перевірки, проведеної з обставин, визначених підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, щодо кримінального провадження, у якому розслідується кримінальне правопорушення стосовно посадової особи (посадових осіб) платника податків (юридичної особи) або фізичної особи - підприємця, що перевіряється, предметом якого є податки та/або збори, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки приймається таким податковим органом протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання цим податковим органом відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили. Матеріали такої перевірки разом з висновками органу державної податкової служби передаються органу, що призначив перевірку.

При цьому, на переконання судової колегії, положення п. 86.9 ст. 86 ПК України не були перешкодою для складання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, адже згадана норма закону поширюється тільки на правовідносини, що виникають у зв`язку з проведенням перевірки з обставин, визначених підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, щодо кримінального провадження, у якому розслідується кримінальне правопорушення стосовно посадової особи (посадових осіб) платника податків, зокрема юридичної особи, що перевіряється.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм права висловлена Верховним Судом у постанові від 23.04.2019 року у справі №826/8336/15, а згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17, суди при вирішенні спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Разом з тим, як підкреслив Відповідач, однак залишив поза увагою суд першої інстанції, кримінальне провадження розпочато щодо вчинення невстановленими особами, а не посадовими особами ТОВ «Про-Систем» правопорушення, передбаченого ст. ст. 205, 209-1 КК України, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин приписів п. 86.9 ст. 86 ПК України щодо заборони прийняття податкового повідомлення-рішення до дня отримання податковим органом відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про безпідставність прийняття контролюючим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, однак обґрунтував його з неправильним застосуванням норм матеріального права, невірно надавши тлумачення положенням п. 86.9 ст. 86 ПК України в частині наявності у податкового органу повноважень складати податкові повідомлення-рішення до моменту закінчення кримінального провадження у випадку, якщо відомості про нього внесені не щодо посадових осіб суб`єкта господарювання, перевірка якого проводиться. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, зазначивши, що підстави для задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року - змінити, зазначивши, що підстави для задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено « 15» травня 2019 року.