Справа № 160/405/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2019 року Справа № 160/405/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСліпець Н.Є.
за участі секретаря судового засіданняКлочек Д.Я.
представника позивача представника відповідача Попкова О.О. Бузунової К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ватерлінія» до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
15.01.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ватерлінія» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, в якому просить:
- стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 11 817,53 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 7 000,00 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2019 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.02.2019 року о 10:00 год. (а.с. 2).
05.02.2019 року усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, у підготовчому засіданні оголошено перерву для ознайомлення представника позивача з письмовим відзивом на позов до 12.02.2019 року о 14:30 год. (а.с. 210-212).
Усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 12.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 12.03.2019 року о 13:30 год. (а.с. 219-220).
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з підстав, зазначених у позові.
Представник відповідача в судовому засіданні обставини, викладені у відзиві на позов підтримала, проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ватерлінія» зареєстроване 05.05.2004 року виконавчим комітетом Криворізької міської ради, перебуває на податковому обліку у Криворізькій південній ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, є платником податку на додану вартість.
Проте, рішенням Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 04.10.2018 року встановлено, що висновки акту перевірки відповідають вимогам чинного законодавства, а тому заперечення позивача залишені без задоволення.
Перевіркою встановлені порушення:
- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями), п. 1 ст. 9, п. 1 ст. 11 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №006-ХІУ (із змінами та доповненнями), п. 5, 7 та 15 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року № 290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 14.12.1999 року за № 860/4153, п. 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 року № 20, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 11.02.2000 року за № 85/4306, п. 18 П(С)БО 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, в результаті чого ТОВ «Ватерлінія» занижено податок на прибуток на загальну суму 670 232 грн., в т.ч. за 2015 рік - 583 213 грн., за 2016 рік - 87 019 грн.;
- п. 44.1 ст. 44, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 193.1 ст. 193, пп. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями), в частині заниження податку на додану вартість 348 406 грн., в т. ч.: лютий 2015 року - 16 819 грн., квітень 2015 року - 105 832 грн., червень 2015 року - 54 745 грн., липень 2015 року - 21 805 грн., серпень 2015 року - 103 261 грн., січень 2016 року - 1 389 грн., травень 2016 року - 485 грн., грудень 2016 року - 905 грн., травень 2017 року - 95 грн., грудень 2017 року - 43 070 грн.;
- п. 198.5 ст. 198, п. 201.1, п. 201.4, абз. 4 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями), ТОВ «Ватерлінія» при здійсненні операцій з постачання товару за ціною, що нижче його собівартості (ціни придбання) та заниженні податкових зобов`язань в сумі 25 708 грн. (в т.ч.: травень 2017 року - 94 грн., грудень 2016 року - 25 614 грн.) у встановлені терміни не були складені податкові накладні та не зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних;
- пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 51.1 ст. 51, пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями), та порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 року № 4 в частині надання податкового розрахунку за ф.1ДФ за ІV квартал 2015 року без відомостей про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку фізичної особи;
- п. 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного Банку України від 15.12.2004 року № 637 (із змінами та доповненнями) у вигляді не оприбуткування готівки в касовій книзі на підставі прибуткового касового ордеру в день їх фактичного надходження, в повній сумі їх надходжень на суму 908,03 грн.
На підставі вказаного акта перевірки від 17.09.2018 року контролюючим органом прийнято:
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин).
Згідно ст. 1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Згідно з положенням пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено: витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податків витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів.
Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Порядок оподаткування податком на додану вартість визначений розділом V Податкового кодексу України.
Відповідно до п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
- дата отримання платником податку товарів/послуг.
У відповідності до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Отже, зі змісту норм Податкового кодексу України слідує, що необхідним первинним документом, який дає право платнику податків на формування податкового кредиту, є належним чином оформлена податкова накладна.
Позивач та його контрагент на момент складання податкових накладних, зазначених в акті перевірки, були зареєстровані як платники податку на додану вартість.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету встановлений Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 (далі по тексту - Наказ № 88).
Відповідно до п. 1.2 Наказу № 88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п. 2.1 Наказу № 88).
Згідно з п. 2.4 Наказу № 88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави зробити висновок, що наслідки господарської операції можуть враховуватися суб`єктом господарювання для цілей бухгалтерського та податкового обліку, у тому числі при формуванні витрат та податкового кредиту, тільки у випадку підтвердження здійснення цієї операції відповідними первинними документами, що мають відповідати вимогам Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність та Наказу Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88.
Із змісту статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» також вбачається, що первинні документи обов`язково мають фіксувати факт здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Так, господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
В ході судового розгляду встановлено, що у перевіряємому періоді ТОВ «Ватерлінія» мало взаємовідносини з ТОВ «ЕМЕРС», ТОВ «Метал України», ТОВ «Д.С.Д. Трейд», ТОВ «Джемирі», ТОВ «Орінака», ТОВ «Сартана-М», ТОВ «Болрейд».
Як вбачається з метеріалів справи, у березні 2016 року між ТОВ «Ватерлінія» (постачальник) та ТОВ «ЕМЕРС» (покупець) укладено в усній формі договір поставки товару.
На виконання умов даного договору та поставки товару позивачем, у якості первинних бухгалтерських документів надано видаткову накладну № 210 від 14.03.2016 року на загальну суму 150 000,00 грн., в тому числі 25 000 грн. ПДВ.
Оплата товару підтверджується випискою банку від 14.03.2016 року.
Аналогічні дані відображені фіскальним органом в акті перевірки.
Проте, в ході судового розгляду справи встановлено, що вирок Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2017 року у справі №757/5986/17-к скасований 28.11.2018 року Київським апеляційним судом, отже, є таким, що не набрав законної сили, у зв`язку з чим висновок податкового органу про нереальність господарської операції з ТОВ «ЕМЕРС» на підставі того, що контрагент позивача є фігурантом кримінального провадження, є таким, що суперечить встановленим обставинам та наявним в матеріалах справи письмовим доказам.
Таким чином, факт реальності господарської операції позивача з ТОВ «ЕМЕРС» підтверджується відповідними первинними документами, копії яких містяться в матеріалах справи, та які відображають зміст та обсяг даної господарської операції.
У березні 2015 року між ТОВ «Ватерлінія» (постачальник) та ТОВ «Метал Україна» (покупець) укладено в усній формі договір поставки товару.
На виконання умов даного договору та поставки товару позивачем, у якості первинних бухгалтерських документів надано копії видаткових накладних № 178 від 10.04.2015 року, № 137 від 25.03.2015 року та № 138 від 27.03.2015 року на загальну суму 210 000,00 грн., в тому числі 35 000 грн. ПДВ.
Оплата товару підтверджено виписками банку від 27.03.2015 року, 08.04.2015 року та 19.03.2015 року.
Аналогічні дані відображені фіскальним органом в акті перевірки.
Проте, в ході судового розгляду справи встановлено, що в даному випадку відсутні вироки, які набрали законної сили, а сам по собі факт відкриття кримінального провадження, не має правового значення та жодним чином не стосується предмету доказування в даній справі, а тому висновок податкового органу про нереальність господарської операції з ТОВ «Метал Україна» на підставі того, що контрагент позивача є фігурантом кримінального провадження, є таким, що суперечить встановленим обставинам та наявним в матеріалах справи письмовим доказам.
Таким чином, факт реальності господарської операції позивача з ТОВ «Метал Україна» підтверджується відповідними первинними документами, копії яких містяться в матеріалах справи, та які відображають зміст та обсяг даної господарської операції.
15.03.2015 року між ТОВ «Ватерлінія» (покупець) та ТОВ «Джемирі» (постачальник) укладено договір поставки товару № 10/03-15.
На виконання умов даного договору та поставки товару позивачем, у якості первинних бухгалтерських документів надано копії видаткових накладних № 20 від 10.03.2014 року, № 14 від 02.04.2015 року, № 19 від 10.04.2015 року, № 45 від 30.04.2015 року, подорожніх листів вантажного автомобіля, яким здійснювались перевезення товару.
Також, 30.04.2015 року між ТОВ «Ватерлінія» (постачальник) та ТОВ «Джемирі» (покупець) укладено договір поставки товару № 425.
Виконання умов даного договору та поставки товару підтверджується видатковою накладною № 223 від 30.04.2015 року.
Оплата товару підтверджується випискою банку від 16.04.2015 року на суму 87 172,04 грн., протоколом взаємозаліку від 30.04.2015 року на суму 302 998,79 грн. та переказним векселем на суму 276 941,05 грн.
Аналогічні дані відображені фіскальним органом в акті перевірки
Проте, в ході судового розгляду справи встановлено, що в даному випадку відсутні вироки, що набрали законної сили, а сам по собі факт відкриття кримінального провадження, не має правового значення та жодним чином не стосується предмету доказування в даній справі, а тому висновок податкового органу про нереальність господарської операції з ТОВ «Джемирі» на підставі того, що контрагент позивача є фігурантом кримінального провадження, є таким, що суперечить встановленим обставинам та наявним в матеріалах справи письмовим доказам.
Таким чином, факт реальності господарських операцій позивача з ТОВ «Джемирі» підтверджується відповідними первинними документами, копії яких містяться в матеріалах справи, та які відображають зміст та обсяг даних господарських операцій.
З матеріалів справи вбачається, що 17.12.2014 року між ТОВ «Ватерлінія» (покупець) та ТОВ «Д.С.Д. Трейд» (постачальник) укладено договір поставки товару № 17/12-14.
Також, між ТОВ «Ватерлінія» (постачальник) та ТОВ «Д.С.Д. Трейд» (покупець) укладено договір поставки товару в усній формі.
На підтвердження виконання умов даного договору та поставки товару позивачем надано видаткові накладні та акт звірки розрахунків.
В ході розгляду справи встановлено, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено вирок від 16.06.2017 року у справі № 1-кп/201/11/2017, який набрав законної сили. Вказаним вироком визнано винними обвинувачених осіб у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 212 Кримінального кодексу України, що виразилося у незаконній діяльності організованої злочинної групи та покритті злочинів із залученням суб`єктів господарювання, які здійснювали фіктивну діяльність, в тому числі зареєстрованого на підставних осіб ТОВ «Д.С.Д. Трейд».
У відповідності до вимог ч.6 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду у кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише з питання чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Враховуючи викладене, первинні документи ТОВ «Ватерлінія», складені на підставі договору поставки товару № 17/12-14 від 17.12.2014 року та на підставі усного договору постачання, є неналежними, оскільки підписані особою, яка значилась як засновник та директор ТОВ «Д.С.Д. Трейд», що створено без мети ведення фінансово-господарської діяльності, з метою прикриття незаконної діяльності у вигляді створення умов для ухилення від сплати податків підприємствам реального сектору економіки, що встановлено вироком у кримінальній справі, який набрав законної сили.
Надаючи оцінку доводам представника позивача стосовно того, що вирок не містить висновків щодо нереальності господарської операції саме по взаємовідносинах позивача та ТОВ «Д.С.Д. Трейд», суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 205 КК України фіктивним підприємництвом є створення або придбання суб`єкта підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона. За змістом цієї норми злочинна діяльність особи, яка вчинила фіктивне підприємництво не обмежується операціями з окремими суб`єктами господарювання, а охоплює всю діяльність та свідчить про використання фіктивного підприємництва виключно з метою здійснення злочинної діяльності.
Отже, статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
З огляду на викладене, доводи представника позивача є безпідставними та необґрунтованими.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.08.2018 року у справі № 804/8332/17.
З матеріалів справи вбачається, що 18.05.2015 року між ТОВ «Ватерлінія» (покупець) та ТОВ «Орінака» (постачальник) укладено договір поставки товару № 18/05-15.
На підтвердження виконання умов даного договору та поставки товару позивачем надано видаткові накладні та подорожні листи вантажного автомобіля, яким здійснювалось перевезення товару.
Також, між ТОВ «Ватерлінія» (постачальник) та ТОВ «Орінака» (покупець) укладено договір поставки товару в усній формі.
На підтвердження оплати товару позивачем надано виписку з банку від 28.07.2015 року на суму 7 314,29 грн. та протокол взаємозаліку від 29.05.2015 року на суму 331 820,65 грн.
В ході розгляду справи встановлено, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2017 року у справі № 202/6306/17, яка набрала законної сили, директора ТОВ «Орінака» - ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України, а саме у фіктивному підприємництві, тобто створенні суб`єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Враховуючи викладене, первинні документи ТОВ «Ватерлінія», складені на підставі договору поставки товару № 18/05-15 від 18.05.2015 року та на підставі усного договору постачання, є неналежними, оскільки підписані особою, яка значилась як засновник та директор ТОВ «Орінака», що створила суб`єкт підприємницької діяльності (юридичну особу) з метою прикриття незаконної діяльності, однак звільнена від кримінальної відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Отже, статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
15.07.2015 року між ТОВ «Ватерлінія» (покупець) та ТОВ «Сартана-М» (постачальник) укладено договір поставки товару № 15/07-15.
На підтвердження виконання умов даного договору та поставки товару позивачем надано видаткові накладні та подорожні листи вантажного автомобіля, яким здійснювалось перевезення товару.
Також, між ТОВ «Ватерлінія» (постачальник) та ТОВ «Сартана-М» (покупець) укладено договір поставки товару №28/07-15 від 15.07.2015 року.
На підтвердження виконання умов даного договору та поставки товару позивачем надано видаткові накладні.
На підтвердження оплати товару позивачем надано виписку банку від 28.07.2015 року на суму 9 185,71 грн., протоколи взаємозаліку від 31.07.2015 року на суму 73 122,93 грн., від 31.08.2015 року на суму 104 738,85 грн.
В ході розгляду справи встановлено, що Києво-Святошинським районним судом Київської області винесено вирок від 25.01.2017 року у справі № 1-кп/369/86/17, який набрав законної сили. Вказаним вироком затверджено угоду між підозрюваною ОСОБА_4 та прокурором Київської місцевої прокуратури № 7, відповідно до якого ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України та призначено узгоджене сторонами покарання.
У відповідності до вимог ч.6 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду у кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише з питання чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Враховуючи викладене, первинні документи ТОВ «Ватерлінія», складені на підставі договорів поставки товару від 15.07.2015 року № 15/07-15 та №28/07-15, підписані особою, яку визнаною винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України, що свідчить про нереальність господарських операцій з ТОВ «Сартана-М».
Надаючи оцінку доводам представника позивача стосовно того, що вирок не містить висновків щодо нереальності господарської операції саме по взаємовідносинах позивача та ТОВ «Сартана-М», суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 205 КК України фіктивним підприємництвом є створення або придбання суб`єкта підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона. За змістом цієї норми злочинна діяльність особи, яка вчинила фіктивне підприємництво не обмежується операціями з окремими суб`єктами господарювання, а охоплює всю діяльність та свідчить про використання фіктивного підприємництва виключно з метою здійснення злочинної діяльності.
Отже, статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
З огляду на викладене, доводи представника позивача є безпідставними та необґрунтованими.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.08.2018 року у справі № 804/8332/17.
27.01.2015 року між ТОВ «Ватерлінія» (покупець) та ТОВ «Болрейд» (постачальник) укладено договір поставки товару № 27/01-15, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити та передати покупцю у власність, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити: сантехнічні вироби, водогрійне та опалювальне обладнання.
На підтвердження виконання умов даного договору та поставки товару позивачем надано видаткові накладні від 04.02.2015 року №БР-020435 та від 17.02.2015 року № БР-021743, рахунок від 04.02.2015 року на суму 69 833,58 грн., всього з ПДВ 83 800,30 грн.
Також, позивачем надано договір відступлення права вимоги від 18.05.2015 року №18/05-15, відповідно до якого ТОВ «Болрейд» передає, а ТОВ «Мілтен Сейл» приймає на себе право грошової вимоги в сумі 204 785,42 грн., що належить первісному кредиторові, та стає кредитором за договором №27/01-15 від 27.01.2015 року. Укладеним між ТОВ «Болрейд» та ТОВ «Ватерлінія».
В ході розгляду справи встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.04.2018 року у справі № 757/1982/18-к, яка набрала законної сили, керівника та засновника ТОВ «Болрейд» - ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.
Враховуючи викладене, первинні документи ТОВ «Ватерлінія», складені на підставі договору поставки товару від 27.01.2015 року № 27/01-15, підписані особою, яку звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності за фіктивне підприємництво, передбачене ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України, що свідчить про нереальність господарських операцій з ТОВ «Болрейд».
Отже, статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
Щодо посилань податкового органу на те, що у деяких контрагентів відсутні основні засоби, суд зазначає, що Верховним Судом по справі №К/990/4256/17 від 27.02.2018 року зроблено висновок, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договором цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.
Також, суд зазначає, що відсутність у контрагентів позивача достатньої кількості трудових ресурсів для здійснення будь-якого виду діяльності не є підставою для визнання господарської операції нереальною. Чинним законодавством не передбачено необхідної кількості трудових ресурсів, складських та виробничих приміщень для виконання того чи іншого виду діяльності. При цьому підприємство може залучати необхідні трудові ресурси на підставі цивільно-правових договорів.
Судом встановлено, що на момент здійснення договорів поставки товарів позивач та його контрагенти ТОВ «ЕМЕРС», ТОВ «Метал Україна», ТОВ «Джемирі» були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійними в судовому порядку не визнавались. Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку - покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених поставок та виконання послуг, платник не може відповідати за порушення, допущені постачальником, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.
Як вбачається із акту перевірки, під час здійснення останньої, податковим органом таких обставин не встановлено.
За таких обставин, відповідачем не надано належних доказів, що фінансово-господарські операції між ТОВ «Ватерлінія» та ТОВ «ЕМЕРС», ТОВ «Метал Україна», ТОВ «Джемирі» не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, отримані позивачем товари та послуги були використані в межах господарської діяльності позивача.
Згідно наданих до перевірки дефектних актів, якими затверджено переліки ремонтних робіт, податковим органом встановлено, що такі переліки включають повний цикл створення об`єктів виробництва: улаштування покриттів бетонних, улаштування покрівель рулонних, улаштування цементної стяжки, улаштування стельових плит, обшивка стін гіпсокартоном, очищення, штукатурка, шпаклювання та фарбування стін, обклеювання стін шпалерами, обліцовка стін керамічною плиткою та укладка керамічної плитки, зміна віконного блока, встановлення дверей, встановлення унітаза, пісуара, вмивальника з тумбочкою, зміна розеток, вимикачів, розподільчих коробок, електричної проводки, тощо.
Разом з тим, з аналізу наданих до перевірки первинних документів податковим органом зроблено висновок, що зазначені господарські операції, які обліковувалися підприємством як операції з поточного ремонту, фактично є операціями з капітального ремонту основних засобів, що використовуються у виробничій діяльності підприємства.
Отже, податковий орган вважає, що в порушення п. 20, п. 16 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 ТОВ «Ватерлінія» неправомірно віднесено витрати від вартості ремонтних робіт, що поліпшили об`єкти орендованих основних засобів, до складу інших операційних витрат, замість створення відповідної групи основних засобів та їх подальшої амортизації.
З огляду на викладене, податковим органом зроблено висновок, що ТОВ «Ватерлінія» в порушення вимог пп. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України занижено фінансовий результат до оподаткування (прибуток) за 2015 рік на суму 1 491 609,00 грн. (в т.ч. 2015 рік - 1 158 170,00 грн., 2016 рік - 333 439,00 грн.), що призвело до заниження податку на прибуток на 268 489,62 грн. (в т.ч. 2015 рік - 1 208 471 грн., 2016 рік - 60 019,00 грн.
Проте, Методичними рекомендаціями з бухгалтерського обліку основних засобів, затвердженими наказом МФУ від 30.09.2003 року № 561 передбачено, що:
- рішення про характер і ознаки здійснюваних підприємством робіт, тобто, чи спрямовані вони на підвищення техніко-економічних можливостей (модернізація, модифікація, добудова, реконструкція) об`єкта, що приведе у майбутньому до збільшення економічних вигод, чи здійснюються вони для підтримання об`єкта в придатному для використання стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, приймається керівником підприємства з урахуванням результатів аналізу існуючої ситуації та суттєвості таких витрат (п. 29 Методрекомендацій);
- витрати на капітальний ремонт об`єктів основних засобів визнаються витратами звітного періоду (п. 30 Методрекомендацій);
- вартість робіт, що приводять до збільшення очікуваних майбутніх вигод від об`єкта основних засобів, включається до капітальних інвестицій з майбутнім збільшенням первісної вартості основних засобів (п. 31 Методрекомендацій).
Згідно із ст. 8 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підприємствам надано право самостійно визначати облікову політику.
Облікова політика - сукупність принципів, методів і процедур, що використовуються підприємством для ведення бухгалтерського обліку, складання та подання фінансової звітності.
Судом встановлено, що п. 11 наказу директора ТОВ «Ватерлінія» «Про облікову політику на підприємстві на 2015 рік» від 03.01.2015 року, а також п. 11 наказу «Про облікову політику на підприємстві на 2016 рік» визначено, що «ремонты, которые осуществляются для поддержки основних средств в рабочем состоянии и получении первоначально определенной суммы зкономической выгоды от его использования считать текущими ремонтами и затраты по ним относить в состав затрат текущего периода.
При проведенні поточних ремонтів приміщення складу та офісного приміщення ТОВ
«Ватерлінія» не відбувалась заміна конструкцій будівель, а також не передбачалось збільшення майбутніх економічних вигод від їх використання. Мета проведених ремонтів полягала в підтриманні складських та офісних приміщень в належному стані, необхідність якого прописано п.4.1 договору оренди приміщення №1-А 2014 від 01.08.2014 року, а також в наказах на проведення ремонтів, підписаних керівником підприємства. Також, експлуатація вищевказаних об`єктів основних засобів не призупинялась під час проведення ремонтів, що також є ознакою поточного ремонту.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вищезазначені витрати не пов`язані з модернізацією, модифікацією, добудовою, дообладнанням, реконструкцією, що призводить до збільшення майбутніх економічних вигод, первісно очікуваних від використання об`єкта, а пов`язані лише з підтриманням їх иапежного стану, які не збільшували первісної вартості основних засобів і не відображались як капітальні інвестиції.
Відповідно до пункту 44.2. статті 42 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Починаючи з 01.01.2015 року, згідно з підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку) визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу III Податкового кодексу України.
Розділом III «Податок на прибуток підприємств» Податкового кодексу України не передбачено коригування фінансового результату до оподаткування, визначеного підприємством відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, на різницю по проведеному ремонту основних засобів підприємства.
Відповідно до пункту 14 П(С)БО 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 № 92, первісна вартість основних засобів збільшується на суму витрат, пов`язаних з поліпшенням об`єкта (модернізація, модифікація, добудова, дообладнання, реконструкція тощо), що призводить до збільшення майбутніх економічних вигод, первісно очікуваних від використання об`єкта. Заиишкова вартість основних засобів зменшується у зв`язку з частковою ліквідацією об`єкта основних засобів.
Відповідно до пункту 15 П(С)БО 7 «Основні засоби» витрати, що здійснюються для підтримання об`єкта в робочому стані (проведення технічного огляду, нагляду, обслуговування, ремонту тощо та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, включаються до складу витрат.
Рішення про характер і ознаки здійснюваних підприємством робіт, тобто чи спрямовані вони на підвищення техніко-економічних можливостей (модернізація, модифікація, добудова, реконструкція) об`єкта, що приведе в майбутньому до збільшення економічних вигод, чи здійснюються вони для підтримання об`єкта в придатному для використання стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, приймається керівником підприємства з урахуванням результатів аналізу існуючої ситуації та суттєвості таких витрат (п. 29 Методичних рекомендацій № 561).

Отже, у чинному законодавстві щодо обліку основних засобів відсутні визначення капітальний або поточний ремонт. Всі витрати по ремонту (капітальний та поточний), згідно законодавства, підприємство може віднести на поточні витрати.

Таким чином, суд дійшов висновку про непідтвердження податковим органом порушення позивачем вимог податкового законодавства по зазначеним обставинам.

З огляду на викладене, оскаржувані податкові повідомлення-рішення № та № від 09.10.2018 року прийняті відповідачем не обґрунтовано в частині, а відповідно підлягають скасуванню:

- № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств в частині суми 609 195,00 грн. (за основним платежем - 487 356,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 123 839,00 грн.);

- № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в частині суми 55 693,75 грн. (за основним платежем - 44 555,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 11 138,75 грн.).

Щодо того, що перевіркою встановлено факт не оприбуткування 07.10.2016 року у касовій книзі готівкових коштів на суму 908,03 грн., у зв`язку з чим податковим органом до ТОВ «Ватерлінія» застосована штрафна санкція у сумі 4 540,15 грн. (908,03 грн. х 5) за не оприбуткування готівкових коштів у касовій книзі, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про Національний Банк України», Національний Банк України видає нормативно правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Згідно із п. 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 15.12.2004 року № 637 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 року за № 40/10320 (із змінами та доповненнями) (далі - Положення № 637), оприбуткування готівки - проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Відповідно до п. 2.6 Положення № 637 уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги, відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням реєстратора розрахункових операцій або використанням розрахункової книжки оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО.

Статтею 1 Указу Президента України від 12.06.1995 року № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» (із змінами та доповненнями) передбачено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб`єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним Банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, зокрема, за не оприбуткування (неповне та або/несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п`ятикратному розмірі не оприбуткованої суми.

Так, під час розгляду справи судом встановлено, що 07.10.2016 року на підставі видаткового ордеру №39 від 07.10.2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи, із каси підприємства видано 1 610,00 грн.

Також, 07.10.2016 року на підставі видаткового ордеру № 40 від 07.10.2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи, та до якого додано відомість на видачу коштів № 55 від 07.10.2016 року, із каси підприємства видано 908,03 грн.

Тобто, загалом 07.10.2016 року із каси підприємства видано 2 518,03 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність порушення з боку ТОВ «Ватерлінія» в частині не оприбуткування готівки в касовій книзі на підставі прибуткового касового ордеру в день її фактичного надходження.

З огляду на викладене, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 09.10.2018 року № прийняте відповідачем не обґрунтовано, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Щодо того, що перевіркою встановлено порушення вимог п.п. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України у частині відсутності реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних за період: травень, грудень 2017 року на суму ПДВ 25 709,00 грн., у зв`язку з чим податковим органом до ТОВ «Ватерлінія» застосована штрафна санкція у розмірі 50 % на суму 12 854,50 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних в ЄРПН на суму ПДВ 25 709,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Підпунктом 14.1.60. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що єдиний реєстр податкових накладних - реєстр відомостей щодо податкових накладних та розрахунків коригування, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, в електронному вигляді згідно з наданими платниками податку на додану вартість електронними документами.

У відповідності до положень п. 201.7 ст. 201 цього Кодексу, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов`язань.

Згідно із вимогами п. 201.1 ст. 201 цього Кодексу на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до п. 201.10 цієї статті при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Статтею 120-1.1 встановлена відповідальність за порушення платниками податку на додану вартість граничного строку для реєстрації податкових накладних.

Зокрема, у відповідності із вказаною нормою порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі:

- 10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів;

- 20 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 16 до 30 календарних днів;

- 30 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 31 до 60 календарних днів.

При цьому, у разі реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до податкової накладної до початку проведення перевірки, предметом якої є дотримання вимог цього Кодексу щодо своєчасності реєстрації таких документів в Єдиному реєстрі податкових накладних, штрафні санкції, передбачені пунктом 120-1.2 цієї статті, не застосовуються.

З аналізу викладеного, вищевказаними нормами ст. 120-1.1 Податкового кодексу України передбачена відповідальність за порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою.

Разом з тим, відповідачем не було надано жодних доказів на обґрунтування прийнятого рішення про застосування штрафу до позивача з урахуванням встановлених у справі обставин та вимог чинного податкового законодавства, зокрема щодо того за які саме операції не складено податкові накладні та який саме термін їх реєстрації порушено.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність порушення з боку ТОВ «Ватерлінія» в частині не реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З огляду на викладене, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 09.10.2018 року № прийняте відповідачем не обґрунтовано, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 3, 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 12, та ст. 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 р. № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.

Згідно пунктів 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону №5076-VI, до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №5076-VI документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути, серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження здійснення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, адвокатом позивача надано до суду копію договору про надання правничої допомоги від 04.01.2019 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 11.09.2018 року №99, копію акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000004, копію платіжного доручення № 2102 від 10.01.2019 року.

Згідно із наданим договором вартість винагороди (гонорар) складає: 2 000,00 грн. - складання документів (підготування позову) та 5 000,00 грн. - за представництво в суді.

Так, відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Оскільки в матеріалах справи міститься документальне підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, та з урахуванням того, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача стосовно стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у сумі 6 062,16 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 11 817,53 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням №2101 від 10.01.2019 року.

Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, частина судових витрат пов`язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 10 234,23 грн. на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАТЕРЛІНІЯ" (50027, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Гагаріна, будинок 36, приміщення 31, ) до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (49600, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 09.10.2018 року № про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки у сумі 4540,15 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 09.10.2018 року № про застосування штрафу у сумі 12854,50 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 09.10.2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств в частині суми 609195,00 грн. (за основним платежем - 487356,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 121839,00 грн.).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 09.10.2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в частині суми 55 693,75 грн. (за основним платежем - 44 555,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 11 138,75 грн.)

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватерлінія" сплачений судовий збір пропорційно задоволеної частини позовних вимог у сумі 10 234,25 (десять тисяч двісті тридцять чотири гривні двадцять п`ять копійок) грн.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватерлінія" сплачені витрати на правничу допомогу адвоката пропорційно задоволеної частини позовних вимог у сумі 6 062,16 (шість тисяч шістдесят дві гривні шістнадцять копійок) грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 16 травня 2019 року.

Суддя Н.Є. Сліпець