Справа № 2а/0470/457/12
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2019-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2019 року

Київ

справа №2а/0470/457/12

адміністративне провадження №К/9901/21666/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд): судді-доповідача - Бевзенка В.М., суддів: Данилевич Н.А., Шарапи В.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати Дніпропетровську міжрайонну державну податкову інспекцію Дніпропетровської області здійснити нарахування виплату компенсації за роботу у понаднормовий час, святкові та вихідні дні за період з січня 2009 року по грудень 2010 року.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2012 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2012 року скасовано, а позов залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2012 року залишено без змін.

Вищий адміністративний суд України мотивував своє рішення тим, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. В справі, що розглядається днем фактичного розрахунку є день звільнення позивача - 22 грудня 2010 року. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Остаточний розрахунок із позивачем був проведений у грудні 2010 року, а звернувся він до суду із зазначеним позовом лише у січні 2012 року, з пропуском тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - КЗпП).

Не погоджуючись з ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про її перегляд Верховним Судом України, посилаючись на наявність підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року, далі - КАС України).

У вказаній заяві, позивач просив скасувати рішення суду касаційної та апеляційної інстанцій та задовольнити позов.

На підтвердження наведених у заяві доводів ОСОБА_1 надав ухвали Вищого адміністративного суду України від 7 квітня 2015 року, Вищого спеціалізованого суду України від 25 лютого 2015 року висновки яких, на його думку, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень статті 233 КЗпП, статей 99, 100 КАС України у подібних правовідносинах.

Ухвалою Верховного Суду України від 10 квітня 2017 року відкрито провадження у справі.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України матеріали заяви передано до Верховного Суду.

За правилами пунктів 1, 2 частини першої статті 237 КАС України підставами для перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів вважає, що заява підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач проходив службу в органах податкової міліції та був звільнений згідно наказу в.о. голови Державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області від 22 грудня 2010 року №699-о за пунктом 65 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (за віком).

У лютому 2011 року позивач звернувся з заявою до відповідача про перерахунок та виплату компенсації за роботу у понаднормовий час, святкові та вихідні дні за період з січня 2009 року по грудень 2010 року в кількості 1120,5 годин.

Листом від 3 березня 2011 року № 4783/6/26-01 відповідач відмовив у здійснені такого перерахунку.

Як вбачається зі змісту рішення, яке переглядається, суд касаційної інстанції, посилаючись на частину першу статті 233 КЗпП, дійшов висновку, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Позивач звернувся з позовом до суду у січні 2012 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП, оскільки остаточний розрахунок із позивачем був проведений у грудні 2010 року.

Натомість в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07 квітня 2015, наданого для порівняння, суд касаційної інстанції не погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який скасував постанову суду першої інстанції та залишив позовну заяву без розгляду у зв`язку з пропуском строк звернення до суду, встановленого статтею 99 КАС України. Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що дія частини другої статті 233 КЗпП на вказані правовідносини не поширюється, оскільки вона регулює відносини з приводу неодержання частини заробітної плати, яка нарахована, але не виплачена.

Перевіривши наведені у заяві доводи, Суд дійшов висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні касаційним судом норм матеріального права, Суд виходить з такого.

Згідно частин першої, третьої статі 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України «Про оплату праці») передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 12 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Згідно частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини другої статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, які стосуються офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, зазначено, що під заробітною платою, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про нарахування виплати компенсації за роботу у понаднормовий час, святкові та вихідні дні - виплат, на які він має право відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

За встановлених обставин справи та за наведеного правового регулювання, Суд вважає, що позивач не обмежений будь-яким строком звернення до суду з цим позовом.

Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском трьохмісячного строку на звернення до суду.

Таким чином, висновок Вищого адміністративного суду України у справі, що розглядається, про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 про нарахування виплати компенсації за роботу у понаднормовий час, святкові та вихідні дні за період з січня 2009 року по грудень 2010 року ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини другої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неправильного застосування судом (судами) норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, Верховний Суд України має право скасувати судове рішення (судові рішення) та ухвалити нове судове рішення чи змінити судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), статтями 241-244 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року скасувати, а справу передати на розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В.М. Бевзенко

Судді Н.А. Данилевич

В.М. Шарапа