Справа № 215/1563/19(2-а/215/133/19)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 травня 2019 року м. Дніпросправа № 215/1563/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 26.03.2019 р. (суддя Науменко Я.О., м. Кривий Ріг) у справі №215/1563/19

за позовом ОСОБА_1

до начальника Тернівського відділення поліції ГУ НП Дніпропетровської області Шульги Анатолія Вікторовича

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

1) визнати протиправною бездіяльність начальника Тернівського відділення поліції ГУ НП Дніпропетровської області Шульги Анатолія Вікторовича та зобов`язати його протягом 15-ти днів надати документи і вжити заходи нормативно-правовим актом для забезпечення належної правової процедури згідно заяви від 16.02.2019 р.;

2) притягнути до адміністративної відповідальності начальника Тернівського відділення поліції ГУ НП Дніпропетровської області Шульгу Анатолія Вікторовича згідно п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України за протиправну бездіяльність, за не забезпечення охорони прав та законних інтересів громадянина, за не застосування належної правової процедури відповідно до заяви від 16.02.2019 р.

Ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 26.03.2019 р. відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності згідно з п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України. Адміністративну справу в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дію, передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на неправильне застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених судом, обставинам справи.

Зазначає, що ухвала не відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 20, ч. 1, 2 ст. 25, ч. 2 ст. 26, ч.1-4 ст. 242, ст. 248, 249, 286 КАС України.

Також судом не було надано правової оцінки вимогам і предмету позову. Не забезпечено ним гарантій ст. 3, 34, 60 Конституції України з притягненням до адміністративної відповідальності згідно п. 1 ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 286 КАС України.

Позивач звернувся до суду безпосередньо на підставі Конституції України.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та окремою ухвалою задовольнити позов відповідно до ст. 249 КАС України.

Відзиву на вказану апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ухвали Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 26.03.2019 р. суд першої інстанції дійшов висновку відмову у відкритті провадження в частині позову та направлення справи за підсудністю в іншій частині, оскільки:

- КАС України не передбачено розгляд справ про притягнення відповідальних осіб до адміністративної відповідальності. Порядок притягнення до адміністративної відповідальності та застосування адміністративних стягнень встановлено нормами КУпАП;

- відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства;

- в розумінні ч. 2 ст. 20 КАС України предметна підсудність даного спору визначає віднесення його до компетенції та підсудності саме окружного адміністративного суду, що виключає можливість його вирішення місцевим загальним судом як адміністративним з визначенням загальної підсудності за місцем реєстрації позивача;

- відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до підсудності іншого суду.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що "фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)".

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Отже, розгляд справи неналежним судом буде порушенням принципу верховенства права в контексті п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В пункті 2 вимог позовної заяви позивач не оскаржує рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, а просить притягнути до адміністративної відповідальності відповідача, тому посилання позивача на положення п. 1 ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 286 КАС України є безпідставними, а застосування судом першої інстанції положень п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України до цієї частини позовних вимог позивача - правомірним.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Питання про передачу адміністративної справи, крім випадків, визначених пунктами 4-6 частини першої цієї статті, розглядається судом у порядку письмового провадження або, за ініціативою суду, в судовому засіданні. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду цього питання (ч. 5 ст. 29 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні:

1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;

2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму;

3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України;

4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті;

5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 20 КАС України).

Отже, позовні вимоги позивача в іншій частині за своїм змістом не передбачені ч. 1 ст. 20 КАС України, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про предметну підсудність цієї справи окружному адміністративному суду.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на положення ст. 25 та ст. 26 КАС України колегія суддів не приймає до уваги, оскільки положення цих статей КАС України не поширюються на спірні правовідносини у цій справі.

КАС України не визначено наслідки порушення предметної підсудності. Проте, відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Таким чином, з огляду на положення зазначених статей, п. 2 ч. 1 ст. 29 КАС України є підставою для передачі справи до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N303-A, параграф 29).

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені в апеляційній скарзі позивача, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 26.03.2019 р. у справі №215/1563/19 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя С.М. Іванов