Справа № 1240/2857/18
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року справа №1240/2857/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року (повний текст складено 18 лютого 2019 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 1240/2857/18 (суддя І інстанції – Кисельова Є.О.) за позовом ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання неправомірними та зобов’язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання неправомірними та зобов’язання вчинити певні дії, в якій позивач просить суд: визнати протиправними дії управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області щодо припинення страхових виплат у зв’язку із втратою працездатності з 01 липня 2016 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1; скасувати постанову відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільскому районі Луганської області від 01.07.2016 № 1218/456.3/456/241 про припинення щомісячної страхової виплати; зобов’язати управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, з урахуванням заборгованості, яка утворилась з 01 липня 2016 року, страхових виплат у зв’язку з втратою працездатності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу встановлено 1 групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва. Вказаний факт підтверджується довідкою МСЕК серії ВТЕ-34 від 18.11.1992 № 033742. Так, позивач отримував повне відшкодування шкоди, завданої трудовим каліцтвом від юридичної особи (УМДР ГШО ДП “Ровенькиантрацит”), а з 01.06.2001 у зв’язку з ліквідацією державних, галузевих та регіональних фондів охорони праці згідно абзацу 2 ст. 2, абзацу 5 п. 3 “Прикінцевих положень” Розділу ХІ Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, відповідні страхові виплати у зв’язку з втратою працездатності від трудового каліцтва від правонаступника (ВД ФССНВУ м. Ровеньки) за місцем реєстрації.

З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, після розпорядження Кабінету Міністрів України про переведення державних установ в інші райони Луганської та Донецької областей, позивач був змушений зареєструватися як внутрішньо переміщена особа та у грудні 2014 року звернувся до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Старобільському районі Луганської області з заявою про продовження місячних страхових виплат, додаткових видів медичної та соціальної допомоги (спеціальний медичних догляд, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування) та додаткове харчування (згідно рішення Ровеньківського міського суду від 21.11.2008 № 2-277/08, рішення апеляційного суду Луганської області № 22ц-633/08 від 17.02.2009, ухвали Верховного суду України від 13.04.2009), пов’язаних з деліктними та публічними зобов’язаннями держави на повне відшкодування шкоди, завданого трудовим каліцтвом здоров’ю громадянина.

Вважає, що відповідачем протиправно припинено нарахування страхових виплат позивачу з 01.07.2016 на підставі листа управління соціального захисту населення Сватівської районної державної адміністрації Луганської області про призупинення дії довідки про зняття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, у зв’язку із відсутністю за місцем проживання.

Із посиланням на Конституцію України та Закон України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування” вважає, що відповідачем протиправно припинено гарантовану державою відшкодування шкоди, завданої каліцтвом.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 1240/2857/18 позов задоволено. Визнано протиправними дії управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області щодо припинення страхових виплат у зв’язку із втратою працездатності з 01 липня 2016 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1. Скасовано постанову відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільскому районі Луганської області від 01.07.2016 № 1218/456.3/456/241 про припинення щомісячної страхової виплати. Зобов’язано управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, з урахуванням заборгованості, яка утворилась з 01 липня 2016 року, страхових виплат у зв’язку з втратою працездатності. Рішення суду звернуто до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_1 страхових виплат за один місяць.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, просив оскаржене рішення суду скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що дії органів Фонду соціального страхування України грунтуються не лише на обов’язкових для виконання постановах Кабінету Міністрів України, але й на положеннях Конституції України, Основ законодавства № 16/98-ВР та Звкону України № 1105, а вимоги апелянта не виходять за межі, встановлені нормами чинного законодавства України та не суперечать їм.

Представником позивача на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, є інвалідом 1 групи внаслідок трудового каліцтва. Вказаний факт підтверджується довідкою МСЕК серії ВТЕ-34 від 18.11.1992 № 033742. (том 1 арк. спр.21).

Відповідно до інформації, зазначеної у довідці від 04.12.2014 № 930001910, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_1 (том 1 арк. спр. 22).

На виконання ухвали суду від 26.09.2018 управління праці та соціального захисту населення Сватівської районної державної адміністрації Луганської області надало інформацію, в якій зазначило, що дію довідки скасовано 08.05.2018 (том 1 арк.спр.39).

24 грудня 2014 року позивач звернувся з заявою до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільському районі Луганської області про призначення та виплату страхових виплат (том. 1 арк. спр. 109).

Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільському районі Луганської області від 30.12.2014 № 1218/456.3/456 про призначення фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу потерпілому (щомісячно) призначено страхові витрати (том 1 арк. спр. 108).

19 січня 2015 року, 09 лютого 2015 року, 21 липня 2015 року, 22 лютого 2016 року позивач звертався до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільському районі Луганської області з заявами про продовження виплати раніше призначених страхових виплат (том. 1 арк. спр. 89, 92, 103, 107).

Постановами відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільському районі Луганської області від 26.01.2015 № 1218/456.3/456/229, від 26.01.2015 № 1218/456.3/456/230, від 26.01.2015 № 1218/456.3/456/231, від 24.06.2015 № 1218/456.3/456/235, від 24.06.2015 № 1218/456.3/456/236, від 28.07.2015 № 1218/456.3/456/237, від 25.02.2016 № 1218/456.3/456/294/235, від 25.02.2016 № 1218/456.3/456/295/239, від 12.03.2016 № 1218/456.3/456/240 продовжено виплату раніше призначеної, але невиплаченої щомісячної страхової виплати; призначено доплату страхової виплати; продовжено виплату раніше призначених, але не виплачених страхових витрат на медичну та соціальну допомогу (том 1 арк. спр. 82, 87, 88, 91, 95, 96, 104, 105, 106).

Згідно довідки управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 18.10.2018 № 4416/03-01 потерпілому ОСОБА_1 виплачена заборгованість по раніше призначеним, але не виплаченим страховим виплатам за період з 01.06.2014 по 30.11.2014, нараховані та виплачені щомісячні страхові виплати за період з 01.12.2014 по 30.06.2016. Остання виплата щомісячної страхової виплати була здійснена в червні 2016 року у розмірі 4403,09 грн. (том 1 арк. спр. 119).

01 липня 2016 року відповідачем постановою № 1218/456.3/456/241 ОСОБА_1 припинено виплату щомісячної страхової виплати (том 1 арк. спр. 76).

19 вересня 2016 року позивач звернувся до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільському районі Луганської області з заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати (том 1 арк. спр. 74).

Згідно протоколу засідання комісії з розгляду питань щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених особам від 05 жовтня 2016 року № 12 прийнято рішення відповідно до п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 “Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам”, яким за результатами розгляду подання управління соціального захисту населення від 04.10.2016 № 06/0-19/2276, враховуючи акти обстеження матеріально – побутових умов, якими не підтверджено проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи за вказаною у заяві адресою, вирішено відмовити у призначенні (відновленні) соціальних виплат ОСОБА_1 (том 1 арк. спр. 73).

Таким чином, підставою для відмовити у призначенні (відновленні) соціальних виплат ОСОБА_1 є вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 “Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам” та не підтвердження місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції до даних правовідносин застосовував норми Конституції України, Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” (далі - Закон № 1105-ХIV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов’язкового соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до основ Конституції України та основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування станом на час виникнення спірних відносин визначав Закон України “Про загальнообов’язкового державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” від 23.09.1999 № 1105-ХІV, який з 01.01.2015 діє в редакції Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування” № 77-VІІІ (далі – Закон №77-VІІІ).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону №77-VІІІ застрахована особа має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.

Статтею 47 цього Закону визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду. Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв’язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них.

Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв’язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров’я.

Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв’язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим, провадяться за рахунок Фонду.

За бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку.

З аналізу наведеного слідує, що страхові виплати, у тому числі заборгованість із страхових виплат, здійснюється особам, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися, переміщені з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг, за їх фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка перемішується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Крім того, підстави припинення страхових виплат встановлені статтею 46 Закону №77-VІІІ, відповідно до вимог якої страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов’язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з’ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов’язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, даною нормою чітко визначено перелік підстав припинення нарахування та виплати страхових виплат і надання соціальних послуг потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Як вже зазначалося судом раніше, підставою для відмовити у призначенні (відновленні) соціальних виплат ОСОБА_1 є підстава не підтвердження місця проживання позивача за адресою:АДРЕСА_1. При цьому, на час звернення позивача до відповідача з заявою від 19.09.2016 про продовження виплати призначених, але не виплачених страхових виплат, ОСОБА_1 відповідно до довідки від 04.12.2014 № 930001910 мав статус внутрішньо переміщеною особи з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_1 (том 1 арк. спр. 22). Дію вказаної довідки скасовано рішенням від 08.05.2018 № 260, що підтверджується інформацією, наданою управлінням праці та соціального захисту населення Сватівської районної державної адміністрації Луганської області (том 1 арк. спр. 39).

Оскільки позивач на час прийняття відповідачем рішення від 01 липня 2016 року № 1218/456.3/456/241 про припинення ОСОБА_1 виплати щомісячної страхової виплати та подачі заяви від 19 вересня 2016 року про виплату раніше призначеної страхової виплати мав статус особи переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, тому відповідачем протиправно та в порушення вимог статті 46 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування” прийнято рішення про припинення виплати щомісячної страхової виплати, у зв’язку з чим позовні вимоги про визнання протиправними дій управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області щодо припинення страхових виплат у зв’язку із втратою працездатності з 01 липня 2016 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1; скасування постанови відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Старобільскому районі Луганської області від 01.07.2016 № 1218/456.3/456/241 про припинення щомісячної страхової виплати; зобов’язання управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, з урахуванням заборгованості, яка утворилась з 01 липня 2016 року, страхових виплат у зв’язку з втратою працездатності слід задовольнити.

Посилання представника відповідача як на підставу обґрунтованості невиплати страхових виплат позивачу на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 “Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам”, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, судом першої інстанці визнані незмістовними з огляду на наступне.

Як вже зазначалося судом раніше, статтею 46 Закону № 77-VІІІ чітко визначено перелік підстав припинення нарахування та виплати страхових виплат і надання соціальних послуг потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві. При цьому, дана норма не містить у переліку підстави припинення виплати страхових виплат і надання соціальних послуг як не підтвердження місця фактичного проживання особи.

Отже, вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, яким керується Фонд соціального страхування під час прийняття рішень про призначення або припинення виплати страхових виплат, проте, Закон № 77-VІІІ має вищу юридичну силу, та його вимоги слід застосовувати під час прийняття вказаних вище рішень.

Конституційне поняття “Закон України”, на відміну від поняття “законодавство України”, не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи те, що позивач є громадянином України, а держава гарантує своїм громадянам право на одержання страхових виплат і надання соціальних послуг; єдиним законом, який регулює відносини щодо призначення відповідних страхових виплат, як вже зазначалось раніше є Закон України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування”, в який не вносились жодні зміни щодо особливості виплати страхових виплат особам, які постраждали внаслідок нещасного випадку на виробництві, у зв’язку з цим суд при вирішенні справи по суті керується саме нормами вказаному Закону.

Право на обмеження конституційних прав громадян, вказаним Законом Кабінету Міністрів Верховною Радою України не надано.

Що стосується скасування довідки ВПО позивача, то суд першої інстанції вважа, що вказана обставина не впливає на виплату страхових виплат позивачу, оскільки позивач продовжує бути громадянином України, який має конституційне право на відповідні виплати і це право не ставиться в залежність від наявності або відсутності у нього довідки ВПО. Крім того, вказана підстава не підпадає під випадки, передбачені ст.46 Закону № 77-VІІІ.

Щодо права позивача на отримання додаткових видів медичної та соціальної допомоги, порядок призначення та виплати яких визначається Положенням про організацію, забезпечення та фінансування необхідних видів догляду за потерпілими внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 41 від 03.11.2011 (далі - Постанова № 41) та Положенням про забезпечення додатковим харчуванням потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 42 від 03.11.2011 (далі - Постанова № 42), суд зазначає наступне.

Вказаними вище Положеннями визначено, що для взяття на облік потерпілий (законний представник потерпілого) повинен подати до робочого органу виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням справи про страхові виплати заяву про забезпечення необхідними видами догляду. До заяви додаються копії висновку МСЕК про потребу у забезпеченні необхідними видами догляду та індивідуальної програми реабілітації (п. 2.5 Постанови № 41 та п.3.1 Постанови № 42). Робочі органи виконавчої дирекції Фонду зобов’язані перевіряти комплектність документів, поданих потерпілим (п. 2.8 Постанови № 41).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем 24.12.2014 подана заява про продовження виплати страхових витрат на медичну та соціальну допомогу (том 1 арк. спр. 109). Разом із заявою були подані довідка МСЕК та індивідуальна програма реабілітації (далі - ІПР) № 335 від 09.08.2011, в якій чітко вказаний строк перегляду реабілітаційних заходів - серпень 2013 року (том 1 арк. 110-113).

При цьому, відповідно до вимог п.14 Постанови Кабінету Міністрів України № 757 від 23.05.2007 “Про затвердження Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда”: МСЕК або ЛКК не рідше ніж один раз на два роки, переглядає реабілітаційні заходи, передбачені індивідуальною програмою.

Позивачем до матеріалів адміністративної справи не надано доказів проходження МСЕК та відповідного висновку комісії, індивідуальної програми реабілітації інваліда, тому для продовження виплат страхових витрат на медичну та соціальну допомогу, позивачу необхідно пройти черговий медичний огляд для уточнення додаткових видів допомоги та складання нової індивідуальної програми реабілітації інваліда.

Приписами ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Що стосується зави про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, судом зазначено таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб’єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв’язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 1240/2857/18 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 1240/2857/18 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 14 травня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко