Справа № 160/1438/19
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2019 року Справа № 160/1438/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Боженко Наталії Василівни
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) в місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним дій, рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач) в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 викладене у відмові відповідача від 06.08.2018 року, та визнати бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії - протиправною та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії - призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 17 серпня 2018 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.
Позовна заява обґрунтована тим, що у зв`язку із відсутністю у позивача місця проживання (реєстрації) на території України, призначення та виплату пенсій необхідно проводити на основі договору (угоди) з державою Ізраїль, тому без законодавчо врегульованого питання призначення пенсії таким громадянам на Україні немає законних підстав для призначення пенсії, також документ, що посвідчує особу позивача не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону (Порядок-22-1 від 25.11.2005 року), тому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком. Позивач вважає таку відмову протиправною та такою, що порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення, оскільки право громадян України, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат однозначно встановлено рішенням Конституційного суду України №25-рп/2006 від 07.10.2009 року, яким були визнані неконституційними положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які забороняли виплату пенсій при виїзді на місце постійного проживання за кордон.
Ухвалою суду Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
15 березня 2019 року представником відповідача подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що заява ОСОБА_1 від 17.06.2018 року про призначення/перерахунок пенсії надійшла до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в довільній формі і без будь-яких додатків. Звернення від 17 серпня 2018 року з копіями документів надійшло на адресу Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області через вхідну кореспонденцію, ніякі оригінали не надавалися. Більш того на прийом до відділу звернення та призначення пенсії представник не звертався. Крім того, зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не виносило рішення щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 , оскільки заява надійшла як звернення та розглянута в порядку передбаченому Законом України «Про звернення громадян».
29 березня 2019 року на адресу суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив, в якій було підтримано аналогічну правову позицію викладену в позовній заяві та зазначено, що відзив відповідача жодним чином не спростовує доводів позовної заяви, а лише вказує на її обґрунтованість. В тому числі, зазначила, що норми Порядку 22-1 звужують право позивачки на пенсію у порівняні з нормами, викладеними у спеціальному Законі про пенсію, що має вищу юридичну силу. Відповідачу представником позивача були надані всі необхідні оригінали документів та засвідчені копії. Однак, відповідачем було порушено абз.3 п.4.1 Порядку №22-1 та не було надано розписки. Твердження відповідача стосовно того, що ним не приймалось рішення про відмову у призначені пенсії позивачу є введенням суду в оману.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 02.12.2001 року виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де перебуває на консульському обліку посольства України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 .
Позивач до виїзду до Держави Ізраїль постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
17 серпня 2018 року через представника ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру.
До заяви були додані: довіреність, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, ІНН, трудова книжка, диплом, нотаріально засвідчена та апостильована особиста заява ОСОБА_1 про призначення пенсії, оригінал заяви з реквізитами для перерахування пенсії.
06 серпня 2018 року відповідач своїм листом № 1057/03-18 розглянув звернення ОСОБА_1 з питання призначення пенсії та повідомив, що в призначенні пенсії ОСОБА_1 відмовлено, мотивуючи це тим, що оскільки ОСОБА_1 проживає за межами України, то призначення та виплату пенсії необхідно провадити на основі договору (угоди) з державою Ізраїль. Угода в сфері пенсійного забезпечення громадян між Україною та Ізраїлем не укладена, а тому без законодавчо врегульованого питання призначення пенсії таким громадянам на Україні немає законних підстав.
12 листопада 2018 року представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із зверненням про надання додаткових документів до заяви про призначення пенсії за віком, яка була подана 17.08.2018 року, а саме:
- оригіналу довідки про заробітну плату для обчислення пенсії ОСОБА_1 Нікопольського комунального підприємства «Нікопольтеплоенерго» № 1 від 29.10.2018 року за 1986-1988 роки;
- оригіналу довідки про заробітну плату для обчислення пенсії ОСОБА_1 Нікопольського комунального підприємства «Нікопольтеплоенерго» № 2 від 29.10.2018 року за 1993-1999 роки;
- оригіналу довідки про заробітну плату для обчислення пенсії ОСОБА_1 Нікопольського комунального підприємства «Нікопольтеплоенерго» № 3 від 29.10.2018 року за 2000-2001 роки;
- оригіналу довідки про перейменування Нікопольського МКГ в «Нікопольтепломережа» від 27.07.2001 року; підприємство «Нікопольтепломережа» перейменовано в ДП «Нікопольтеплоенерго» ОКП «Дніпротеплоенерго» від 27.07.2001 року та згодом ДП «Нікопольтеплоенерго» ОКП «Дніпротеплоенерго» перейменовано в «Нікопольтеплоенерго» від 30.08.2002 року.
Листом № 1810/03-18 від 23.11.2018 року «Про результати розгляду звернення» відповідач повідомив представника ОСОБА_1 , що заява про призначення пенсії була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, за результатом розгляду якої у призначенні пенсії було відмовлено. Крім того, було зазначено, що додатково надані документи були долучені до відмовної пенсійної справи ОСОБА_1
03 грудня 2018 року представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із зверненням про надання додаткових документів до заяви про призначення пенсії за віком, яка була подана 17.08.2018 року, а саме:
- оригінал архівної довідки Нікопольської міської ради № 1894 від 07.11.2018 року;
- оригінал архівної довідки про стаж роботи для обчислення пенсії ОСОБА_1 Нікопольської міської ради №1894 від 07.11.2018 року;
- оригінал архівної довідки про заробітну плату для обчислення пенсії ОСОБА_1 Нікопольської міської ради №1895 від 07.11.2018 року.
Листом № 1973/03-18 від 13.12.2018 року «Про результати розгляду звернення» відповідач повідомив представника ОСОБА_1 , що заява про призначення пенсії була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, за результатом розгляду якої у призначенні пенсії було відмовлено. Крім того, було зазначено, що додатково надані документи були долучені до відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 та надано додатково копію листа від 06.08.2018 року № 1057/03-18, яким відмовлено в призначенні пенсії.
Вважаючи, на підставі викладеного, свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
У статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Виходячи з наведених законодавчих норм позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Положеннями ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду України та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії (ч. 5 ст. 45 Закону № 1058-IV).
Пунктом 1 цього Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).
Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.
Частиною другою ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Як зазначив ЄСПЛ у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51).
У пункті 54 цього рішення зазначено, що наведених міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Отже, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, а відповідно і наявністю в особи реєстрації.
За змістом оскарженого рішення позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю місця реєстрації на території України.
Позивач звертаючись через свого представника до відповідача із заявою про призначення пенсії подав серед іншого до пенсійного органу копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон, який є дійсним до 22.05.2021 року.
Отже, позивачем для умов призначення пенсії подано документ, який підтверджує його належність до громадянства України, а тому він має право на відповідне пенсійне забезпечення.
При цьому, за змістом Порядку № 22-1, суд приходить до висновку, що подання документу, який засвідчує місце проживання особи на території України, необхідне для визначення територіальної підвідомчості органу уповноваженого для вирішення питання щодо призначення пенсії, тобто відповідного органу ПФУ.
У свою чергу, позивач є громадянином України, який постійно проживає на території держави Ізраїль, відтак подання ним документу із зазначенням постійного місця проживання в Україні є неможливим, а тому не подання такого документу не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії.
По суті Порядок № 22-1 взагалі не визначає алгоритму дій особи, яка проживає за межами України і не має в останній постійного місця проживання та реєстрації. Проте, як зазначалось судом вище, в т.ч. із посиланням на практику ЄСПЛ, це не може бути підставою для позбавлення особи взагалі права на пенсійне забезпечення.
З цього приводу суд зазначає, що відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання поза межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
При цьому, оскільки державними органами не прийнято відповідного порядку, який би врегулював спірні відносини, зокрема і в частині визначення органу ПФУ, до якого особи, які постійно проживають за межами України і у зв`язку з цим не мають в ній місця реєстрації, повинні подавати заяву і документи для призначення пенсії, то такий орган ПФУ заявником може обиратися на власний розсуд, в т.ч. і за місцем проживання свого представника. Такий алгоритм дій чинним законодавством не заборонений.
Відповідно до приписів ст. 40-44 Закону № 1058, органи пенсійного фонду зобов`язані розглядати та перевіряти відповідність поданих для призначення пенсії документів. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Отже, відповідач в рамках повноважень, зобов`язаний розглянути та за необхідності перевірити відповідність поданих для призначення пенсії документів, визначити на їх підставі достатність або відсутність підстав для призначення пенсій позивачу.
При цьому у відповідача є право отримувати документи від підприємств для підтвердження заробітної плати та страхового стажу.
За таких обставин, суд приходить до висновку про протиправність відмови відповідача в призначенні позивачу пенсії за віком з підстав, викладених в оскарженому рішенні.
Щодо заявлених позивачем вимог про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію, суд зазначає, зокрема про таке.
Як встановлено судом, відповідачем не досліджувалось питання наявності у позивача необхідного стажу для призначення пенсії за віком, оскільки це питання не було підставою для відмови у призначенні пенсії.
Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати та встановлювати страховий стаж позивача. Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України
З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії (переведення з одного виду пенсії на інший) та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 17.08.2018 року про призначення пенсії за віком з урахуванням правових висновків, викладених судом у даному рішенні.
Крім того, слід зазначити, що вимога ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не призначення пенсії, на переконання суду, також свідчить про її передчасність, оскільки в даному випадку спірним є питання наявності у позивача права на призначення пенсії, що відноситься до виключної компетенції органу Пенсійного фонду України.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що твердження відповідача стосовно того, що Головне управління Пенсійного фонду України не виносило рішення щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 , оскільки заява надійшла як звернення та розглянута в порядку передбаченому Законом України «Про звернення громадян», не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки заява позивача про призначення пенсії була оформлена у відповідності до Порядку № 22-1, більш того, з тексту наданого відповідачем листа від 23.11.2018 року № 1810/03-18 та від 13.12.2018 року №1973/03-18 вбачається, що лист від 06.08.2018 року № 1057/03-18 є відмовою в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , крім того, лист від 23.11.2018 року № 1810/03-18 та від 13.12.2018 року №1973/03-18 містить інформацію стосовно існування відмовної пенсійної справи ОСОБА_1
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Враховуючи зазначене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 384,20 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним дій, рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 1057/03-18 від 06.08.2018 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 серпня 2018 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 15 квітня 2019 року.

Суддя Н.В. Боженко