Справа № 520/10854/18
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 р.Справа № 520/10854/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Лях О.П. , Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 14.01.19 року по справі № 520/10854/18
за позовом ОСОБА_1
до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України
про визнання протиправним, скасування протоколу та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 , який діє в інтересах позивача, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач 1), Міністерство оборони України (далі - МО України, відповідач 2), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати п. 17 протоколу № 69 від 06.07.2018 р., рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно подати висновок за формою (додаток 13 Наказу № 530) та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів Міністерства Оборони України про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги згідно: ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», та в Порядку затвердженим Постановою КМУ №975 від 25.12.2013р., та Наказу Міністерства Оборони України № 530 від 14.08.2014 року;

- зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно вимог: ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та в Порядку затвердженим Постановою КМУ № 975 від 25.12.2013р., та Наказом Міністерства Оборони України № 530 від 14.08.2014 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до ст. 382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення та зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до ст. 382 КАС України подати у 45 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що пунктом 17 протоколу №69 від 06.07.2018 року рішення Комісії Міністерства оборони України відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , з підстав того, що витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходи службу в Прикордонних військах мають здійснюватися Державною прикордонною службою України. Позивач не погоджується з такими висновками відповідача, вважає їх протиправним, оскільки згідно постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 року № 1431-ХІІ всі військові комісаріати дислоковані на території України були підпорядковані Верховній Раді України та згодом Міністерству оборони України. Позивач був на обліку у військовому комісаріаті, який був підпорядкований Міністерству оборони України, таким чином одноразову грошову допомогу позивачу повинно виплачувати саме Міністерство оборони України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 17 протоколу № 69 від 06.07.2018 року рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким відмовлено ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги. Зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат (, 61052, м. Харків, вул. Кацарська, 56) повторно подати висновок за формою (додаток 13 Наказу № 530) та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів, Міністерству оборони України, про виплату ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) одноразової грошової допомоги згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», та в Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року та Наказом Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014 року. Зобов`язано Міністерство оборони України (, 03168, м. Київ, вул. Повітрофлотський, 6) вирішити питання про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) згідно вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», та в Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року та Наказом Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем 2 подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, в обґрунтування вимог скарги посилається на те, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи свою правову позицію керувався не Порядком №499, який підлягає застосуванню в спірних правовідносинах, а застосував Порядок №975, що не підлягає застосуванню в даному спорі, через що останнім були застосовані ті норми матеріального права, які не підлягають застосуванню в спірних правовідносинах, через, що судом були зроблені хибні висновки про наявність права на виплату йому допомоги. Вказана позиція Міноборони неодноразово підтверджувалася і Верховним Судом, зокрема в постанові Верховного суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав від 26 червня 2018 року по справі №750/5074/17, адміністративне провадження №К9901/44751/18. Крім того, зазначає, що на момент встановлення позивачу інвалідності чинним законодавством не було передбачено виплати одноразової грошової допомоги звільненим військовослужбовцям строкової військової служби у разі встановлення останнім інвалідності після спливу трьохмісячного строку після звільнення зі служби, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та незаконними.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , з 17.11.1984 року по 06.12.1986 року проходив військову службу у Збройних силах та з 20.08.1985 року по 02.12.1986 року приймав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан в складі військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується копією військового квитка Серії НОМЕР_3 від 10.11.1984 року.

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення Серії НОМЕР_4 , виданого 13.01.2017 року.

Як свідчать матеріали справи, під час проходження військової служби позивач отримав рубці на обличчі, які являються наслідком загоєння вогнепальних осколкових поранень; рубці на правому стегні і правої гомілки, які являються теж наслідком загоєння наскрізних кульових поранень; зазначені поранення у позивача могли бути отримані в терміни, зазначені засвідчуваних позивачем в періоді бойових дій в Республіці Афганістан. Крім того, у позивача мають стійкі залишкові явище перенесеної черепно-мозкової травми з лікворної гіпертензією, вестибуло-атактіческім синдромом, синкопальними станами, які можуть бути наслідком перенесеної контузії головного мозку в період бойових дій в Республіці Афганістан, що підтверджується копіями висновку експерта ХОБСМЕ № 7454 від 08.10.2007 року, виписки з історії хвороби № 1469.

Внаслідок отриманих поранень та у зв`язку з захворюванням, що пов`язане з виконанням військових обов`язків при проходженні військової служби у місцях, де велися бойові дії, позивачу вперше встановлено ІІІ групу інвалідності (довідка МСЕК серії ХАР-05 № 006263 від 26.11.2007 р.), після повторного огляду з 01.01.2015 року - встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджено копією довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 10 ААБ № 201849 від 22.12.2014 року.

12.10.2017 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою та усіма належними додатками стосовно призначення йому виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому інвалідності ІІ групи, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_4 було повідомлено позивача про відсутність підстав для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому інвалідності.

Не погоджуючись із позицією Харківського ОВК позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2018 року по справі № 820/270/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо неподання у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновку щодо виплати ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 року "Про затвердження порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги" та Наказом Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 подати висновок (за формою Додаток 13 Наказу № 530) та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів Міністерства оборони України про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги передбаченої Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 року "Про затвердження порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги" та Наказом Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014 року.

Зазначена постанова суду набрала законної сили 14.05.2018 року.

На виконання судового рішення від 21.02.2018 року по справі № 820/270/18 ІНФОРМАЦІЯ_4 направлено до МО України документи для вирішення питання про призначення позивачу одноразової грошової допомоги.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом № 69 від 06.07.2018 року (пункт 17 протоколу) рядовому в запасі ОСОБА_1 , (Харківський ОВК) відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки Міністерство оборони України не здійснювало розрахунок під час звільнення з Прикордонних військ КДБ СРСР. ОСОБА_1 , 06.12.1986 року звільнено зі строкової військової служби, 26.11.2007 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок отриманого поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, в країнах, де велися бойові дії, з 17.12.2012 року під час повторного огляду встановлено інвалідність - ІІ групи внаслідок отриманого поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, в країнах, де велися бойові дії. На день звільнення з військової служби заявник проходив службу в Прикордонних військах КГБ СРСР. Згідно з п.17 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 року № 975 та п.6 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби. Крім того зазначено, згідно зі статтею 23 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військова формування та правоохоронні органи. Таким чином, витрати пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в прикордонних військах мають здійснюватись Державною прикордонною службою України.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийнятого ним рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 45 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (стаття 41).

Згідно ст. 1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Згідно загальновизнаного принципу права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Вказаний принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1- рп/99).

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, з моменту настання інвалідності.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно п.п. «б» п. 1 ст.16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.

Пунктом 6 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Пунктом 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі по тексту Порядок № 975).

Згідно пункту 17 Порядку № 975, особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

Щодо посилань Міністерства оборони України у оскаржуваному рішенні на відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги через те, що особам, які звільнилися з Прикордонних військ КГБ СРСР виплата одноразової грошової допомоги має здійснюватися Державною прикордонною службою України а не Міністерством оборони України, колегія суддів зазначає наступне.

Статтями 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14.02.1992 року, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди. Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України "Про ратифікацію Протоколу до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992", від 07.06.2001 № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992 року.

Відповідно до статті 1 даного Протоколу, на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Таким чином, наведеними вище міждержавними Угодами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї держави Співдружності, на якій він проживає.

Згідно пункту 1 частини 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 року №10224-ХІ "Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ" прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до пункту 1 та 2 Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 "Про військові формування на Україні", Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про правонаступництво України", органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Згідно п. 2 постанови КМ України від 02.01.1992 року № 3 Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України з наступними змінами - Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.

Тобто, Державний комітет у справах охорони державного кордону України (зараз - Державна прикордонна служба України) у 1992 року став правонаступником лише тієї частини прикордонних військ КДБ СРСР, що базувалась на території України.

Позивач не проходив служби в зазначеному прикордонному окрузі КДБ СРСР. Разом з тим, станом на час проходження позивачем військової служби з 17.11.1984 року по 06.12.1986 року у Збройних Силах та з 20.08.1985 року по 02.12.1986 року приймання участь у бойових діях на території Республіки Афганістан в складі військової частини НОМЕР_2 , отримання ним поранення, прикордонні війська входили до складу Збройних Сил СРСР.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги, що позивач проходив службу саме у Збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, то в силу ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" від 25.12.2013 № 975, обов`язок призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІI групи інвалідності, у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на Міністерство оборони України.

Враховуючи викладене, доводи відповідача щодо того, що Міністерство оборони України не є у даних правовідносинах правонаступником Прикордонних військ СРСР, є необґрунтованими та не беруться судом до уваги.

Аналогічна правова позиція зазначена у Постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року по справі № 825/551/16 (№ К/9901/1670/18 825/551/16).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи свою правову позицію керувався не Порядком №499, який підлягає застосуванню в спірних правовідносинах, а застосував Порядок №975, що не підлягає застосуванню в даному спорі, через що останнім були застосовані ті норми матеріального права, які не підлягають застосуванню в спірних правовідносинах, через що судом були зроблені хибні висновки про наявність права на виплату йому допомоги з посиланням на те, що вказана позиція підтверджувалася і Верховним Судом, зокрема в постанові Верховного суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав від 26 червня 2018 року по справі №750/5074/17, адміністративне провадження №К9901/44751/18, а також на те, що на момент встановлення позивачу інвалідності чинним законодавством не було передбачено виплати одноразової грошової допомоги звільненим військовослужбовцям строкової військової служби у разі встановлення останнім інвалідності після спливу трьохмісячного строку після звільнення зі служби, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та незаконними, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз.3 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. №975 одноразова допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, яке діяло на день виникнення права на отримання допомоги.

26.11.2007 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок отриманого поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, в країнах, де велися бойові дії, з 17.12.2012 року під час повторного огляду встановлено інвалідність - ІІ групи внаслідок отриманого поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, в країнах, де велися бойові дії.

З огляду на те, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийнятого ним рішення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування пункту 17 протоколу № 69 від 06.07.2018 року рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Враховуючи висновки суду про протиправність оскаржуваного рішення відповідача, з метою належного відновлення порушених права позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов`язання Міністерство оборони України вирішити питання про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Щодо вимог позивача про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно подати висновок за формою (додаток 13 Наказу №530) та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів Міністерства оборони України про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги згідно: Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей, та в порядку затвердженим Постановою КМУ №975 від 25.12.2013 р., та наказу Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року, колегія суддів зазначає, що оскільки рішення щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги можливо прийняти на підставі наданих позивачем документів та висновку Харківського обласного військового комісаріату, а тому є обґрунтовані підстави для задоволення вимог позивача в цій частині.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2019 року по справі № 520/10854/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.О. Бегунц
Судді(підпис) (підпис) О.П. Лях А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 20.05.2019 року