Справа № 408/2943/19-а
Суддя: Соболєв Є. О.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 408/1615/19-а
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року смт Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Соболєва Є.О.

при секретареві Негоді В.Е.

за участю представника позивача Бородіна О.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Управління Державної міграційної служби України в Луганській області в особі Біловодського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, місцезнаходження якого: 92801, Луганська область, смт. Біловодськ, вул. Центральна, 126, до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , фактичне місце перебування якого: АДРЕСА_2 , в якій позивач просить примусово видворити відповідача за межі території України із забороною подальшого в`їзду в Україну строком на п`ять років,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свій позов позивач вказав, що 19.03.2019 співробітниками Станично-Луганського відділу поліції Головного управління національної поліції в Луганській області в ході проведення операції під умовною назвою «Мігрант» було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яки1 незаконно проживає на території України.

Згідно пояснень ОСОБА_1 , наданих 19.03.2019 начальникові Станично-Луганського РВ УДМС України, він приїхав в Україну в 2010 році разом із дружиною, громадянкою України ОСОБА_2 , яка проживає в с-щі Вільхове Станично-Луганського району, і з якою уклав шлюб 15.05.2007. З 2010 року до теперішнього часу територію України не покидав та після 90 днів перебування на території України не оформив відповідні документи для проживання на території України для іноземців.

Під час проведеної Станично-Луганським РВ УДМС України перевірки було встановлено, що громадянин РФ ОСОБА_1 прибув на територію України 15 вересня 2013 року, після вказаної дату територію України не покидав, термін законного перебування в Україні на законних підставах закінчився 12 грудня 2013 року, документів для продовження терміну перебування в Україні або документів, які дають право на законне проживання на території України не оформлюмлював. 19.03.2019 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Без поважних причин не виконав рішення про примусове поверення з України, у зв`язку з чим продовжує порушувати міграційне законодавство.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, підтвердив обставини, що викладені у позовній заяві.

Відповідач позов визнав, при цьому пояснив, що добровільно виїхати не зміг через відсутність у нього на це коштів, які пішли на лікування сина, який зараз знаходиться у лікарні у м Лисичанську.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що відповідач є громадянином Російської Федерації, що підтверджується його паспортом громадянина РФ.

Зі слів відповідача на територію України він приїхав разом із дружиною ОСОБА_2 , з якою перебуває у шлюбі з 15 травня 2007 року. Факт перебування відповідача у шлюбі підтверджується відповідним штампом у паспорті громадянина Російської Федерації.

Також з пояснень відповідача судом встановлено, що він вижджав на короткочасний період у 2013 році, після чого повернувся в Україну через КПП «Красна Талівка» 15 вересня 2013 року, що підтверджується документально.

З останнього часу в`їзду відповідач територію України не покидав, до органів ДМС для оформлення документів на право проживання в Україні не звертався. До цього часу проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з дружиною та двома дітьми.

Також судом встановлено, що 19 березня 2019 року відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, після чого 28 березня 2019 року Станично-Луганським РВ УДМС України в Луганській області було прийняте рішення про примусове поверення ОСОБА_1 до РФ без заборони в`їзду у строк до 23 квітня 2019 року.

Дане рішення відповідачем було отримане 20.04.2019 з роз`ясненням обов`язку покинути територію України та наслідків невиконання цього обов`язку. Відповідач це рішення добровільно не виконав, що він визнав під час розгляду даної справи.

Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт порушення відповідачем міграційного законодавстіва України та небажання його повертатись до РФ.

Ухилення від виїзду з України є порушенням вимог ч. 3 ст. 3, ч. 3 ст. 9Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки відповідач після 90 денного терміну перебування в Україні за її межі не виїхав та нелегально перебуває на території України.

Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України з підстав та в порядку, що визначені ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 13 Закону України «Про імміграцію».

Примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В суді відповідач визанав, що перебуває на території держави Україна незаконно та не має наміру покидати її територію добровільно, посилаючись на відсутність у нього для цього коштів.

Також встановлено, що відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. З відповідними заявами до працівників ДМС України він не звертався.

Під час вирішення питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства судам варто враховувати, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

У суду відсутні підстави вважати, що відповідач підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове видворення.

Згідно із ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З наведених норм вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відносно відповідача 28 березня 2019 року ухвалено рішення про примусове повернення з України, яке ним не виконане.

Частиною 3 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Наведена норма закону свідчить, що у випадку прийняття судом рішення про примусове видворення іноземця за межі України наслідком такого видворення є заборона цьому іноземцю на в`їзд в Україну строком на 5 років.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не виконав в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, у нього відсутні документи на право перебування на території України, а також є підстави вважати, що відповідач у випадку його залишення на території України буде продовжувати порушувати міграційне законодавство України, оскільки він досить трималий час не вжив заходів для легалізації проживання в Україні, позов УДМС підлягає задволенню.

Доводи відповідача про те, що він добровільно не виїхав за межі України після прийняття рішення про примусове його повернення до РФ через відсутність грошей не заслуговують на увагу, оскільки відповідач мав змогу вирішити це питання якщо б мав на це бажання, тим більше, що у нього на території України проживає його сім`я.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства.

Наведена норма закону передбачає право, а не обов`язок суду звернути рішення до негайного виконання. В даному випадку, зважаючи на те, що у відповідача на території України проживає сім`я, з якою він вправі вирішити питання щодо подальшого проживання, а також для надання можливості відповідачу вирішити питання щодо лікування його сина, який знаходиться у лікарні, суд не вважає необхідним застосовувати право на звернення цього рішення до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 26, 29, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» № 1 від 25 червня 2009 р., ст. ст. 2, 5, 77, 241, 243, 246, 288, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Управління Державної міграційної служби України в Луганській області в особі Біловодського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, місцезнаходження якого: 92801, Луганська область, смт. Біловодськ, вул. Центральна, 126 до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , фактичне місце перебування якого: АДРЕСА_2 , про примусове видворення останнього за межі України із забороною подальшого в`їзду в Україну строком на п`ять років - задовольнити.

Видворити громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 11.07.2003, за межі України в примусовому порядку та заборонити йому подальший в`їзд на територію України строком на п`ять років.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду через Біловодський районний суд Луганської області в десятиденний строк з дня його проголошення.

Головуючий: