Справа № 240/287/19
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2019-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/287/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос О.В.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

16 травня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року (ухвалене у м. Житомирі 13 лютого 2019 року о 11:23, повний текст якого виготовлено 18 лютого 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання протиправною відмови, зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України у затвердженні висновку про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у відповідності до Порядку та Умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справа України призначити та виплатити грошову допомогу у відповідності до Порядку та Умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 у зв`язку з встановлення йому другої групи інвалідності.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що після первинного огляду МСЕК пройшло більше двох років, у зв`язку з чим відсутні підстави для виплати одноразової грошової допомоги згідно п. 4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 (Порядок №850).

Відповідач зазначає, що ухвалення судом першої інстанції рішення про зобов`язання МВС України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу свідчить про втручання суду до дискреційних повноважень МВС України.

Також відповідач, з посиланням на постанову Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №822/1654/16 зазначив, що судом не встановлено причинного зв`язку із встановленням позивачу другої групи інвалідності та проходження ним служби в органах внутрішніх справ.

Позивач не подав відзиву на апеляційну скаргу відповідача.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2019, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та органах Національної поліції України та відповідно до наказу Управління міністерства внутрішніх справ в Житомирській області від 30.12.2005 звільнений з органів внутрішніх справ у відставку за віком.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23.05.2018 у справі №806/1844/18, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення документів ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку з встановленням із 21.02.2017 другої групи інвалідності. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути документи ОСОБА_1 про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 21.02.2017 другої групи інвалідності відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію" та в порядку, визначеному пунктом 9 Порядку № 850.

Листом Департаменту фінансово-облікової політики від 12.12.2018 №15/2-О-893 позивача повідомлено, що на виконання рішення суду у Міністерстві розглянуто документи про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 21.02.2017 2-ї групи інвалідності відповідно до ст.23 Закону України "Про міліцію" та відповідно до Порядку №850, 12.12.2018 затверджено відповідний висновок, який надіслано до Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області.

Листом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 29.12.2018 №1802/29/105/05-2018 позивача повідомлено, що на виконання рішення суду Департаментом фінансово-облікової політики МВС України надіслано висновок про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги. Зазначено, що матеріали позивача не відповідають вимогам п.4 Порядку №850. Згідно надісланих матеріалів при первинному огляді МСЕК з 21.01.2010 установлено 3 групу інвалідності та відповідний ступінь втрати працездатності (виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 43848,00 грн). Під час повторного огляду МСЕК з 21.02.2017 позивачу установлено 2 групу інвалідності та відповідний ступінь втрати працездатності, що перевищує передбачений Порядком №850 дворічний термін.

Позивач не погодився із вказаною відмовою, а тому звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23.05.2018 у справі №806/1844/18 підтверджено право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому 21.02.2017 другої групи інвалідності відповідно до ст.23 Закону України "Про міліцію" та п.9 Порядку №850, а посилання МВС України на пункт 4 Порядку №850 як на підставу для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги визнано неправомірними. Оскільки МВС України повторно відмовлено у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги з посиланням на пункт 4 Порядку №850, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 відповідно до Порядку №850.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Правовідносини щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, були врегульовані Законом України "Про міліцію" від 20.12.1990 року № 565-ХІІ (Закон №565-ХІІ), який втратив чинність у зв`язку із прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII (Закон 580-VIII).

Пунктом 15 Розділу ХІ Закону №580-VIII передбачено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до статті 23 Закону №565-ХІІ у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги є, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Порядком №850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку №850, висновок щодо виплати грошової допомоги. Міністерство внутрішніх справ України в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 Порядку №850 документів приймає рішення про призначення або, у випадках передбачених пунктом 14 Порядку №850, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Відповідно до пункту 4 Порядку №850 якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Законом №565-ХІІ не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку №850. Вказана норма Порядку №850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу дворічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у пункті 14 Порядку №850, і підстави, з якої виходив відповідач, вказана норма не містить.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 808/1866/16, від 18 жовтня 2018 року у справі №369/13187/17, від 28 березня 2019 року у справі №296/10138/16-а.

При цьому, за змістом вказаних рішень Верховного Суду причинний зв`язок із встановленням особі інвалідності та проходження нею служби в органах внутрішніх справ підтверджується відповідною довідкою МСЕК, а тому доводи відповідача з посиланням на постанову Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №822/1654/16 про необхідність встановлення судом вказаного причинного зв`язку є необґрунтованими.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження МВС України щодо прийняття рішень пов`язаних із виплатою одноразової грошової допомоги.

За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Така позиція суду повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму №13 від 24.10.2008, згідно з якою, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні Олссон проти Швеції від 24.03.1988, згідно якої запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правої культури державних службовців. Обсяг цих повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування, рішення органу має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо йдеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень ( у тому числі колегіальний орган) прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Оскільки, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23.05.2018 у справі №806/1844/18 визнано необґрунтованими посилання МВС України на пункт 4 Порядку №850 в якості підстави для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, однак МВС України, незважаючи на вказане судове рішення, повторно відмовили у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги з посиланням на пункт 4 Порядку №850, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що належним способом порушеного права позивача є зобов`язання відповідача призначити і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що зобов`язання судом вчинити відповідача дії, які з урахуванням встановлених судом обставин, відповідач був зобов`язаний вчинити згідно вимог Закону, жодним чином не свідчить про втручання суду у дискрецію відповідача.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Смілянець Е. С.