Справа № 428/16056/18
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 лютого 2019 року у справі № 428/16056/18 – залишено без змін.

На підставі ч.3 ст. 34 Кодексу адміністративного судочинства Украйни (далі – КАС України) висловлюю окрему думку стосовно постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2019 року на наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 лютого 2019 року у справі № 428/16056/18 за позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу 1 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області майора поліції Шворак Р.С. про скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Позивач звернувся до суду з цим позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та закриття провадження у справі.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що 09.12.2018 об 11-00 год. він сів в автомобіль ВАЗ 210934-20, номерний знак НОМЕР_1, який стояв в правій крайній смузі біля бордюру навпроти будівлі автостанції за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр. Хіміків, б. 61. Його притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.8.4.(в) Правил дорожнього руху України (далі – ПДР України) за те, що він, керуючи автомобілем, не виконав вимогу дорожнього знаку 3.1 «Рух заборонено» в поєднання з дорожнім знаком 5.33 «Пішохідна зона». Він повідомив відповідача, що не керував автомобілем під час скоєння адміністративного правопорушення, а лише сидить в автомобілі. Просив суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ВР №325707 від 09.12.2018 та закрити провадження у справі.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 лютого 2019 року у справі № 428/16056/18 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п’ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно з п. 8.4.(в) ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

На підтвердження своїх заперечень проти заявлених позовних вимог відповідач надав суду відеозапис, про який зазначено в оскаржуваній постанові, що він був зроблений з нагрудної камери ВВ-00058, та який був переглянутий судом.

Так, на наданому відеозаписі зафіксовано, що в м. Сєвєродонецьку Луганської області навпроти будівлі автовокзалу в зоні дії знаків 3.1 «Рух заборонено» та 5.33 «Пішохідна зона» стоїть транспортний засіб ВАЗ 210934, номерний знак НОМЕР_1, за кермом якого знаходиться позивач.

Аналізуючи дані відеозапису у сукупності з поясненнями учасників справи, які вони надали в судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, оскільки дійсно порушив вимоги забороняючих знаків «Рух заборонено» та «Пішохідна зона», чим порушив ПДР України.

Пояснення позивача, які зафіксовані на відеозаписі, що це не він керував автомобілем, а інша особа, місцевий суд розцінив як намагання уникнути притягнення до адміністративної відповідальності за скоєне правопорушення.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розгляду адміністративної справи відносно ОСОБА_1 відповідачем був встановлений факт вчинення адміністративного правопорушення, встановлено, що це правопорушення скоїв ОСОБА_1 і він підлягає адміністративній відповідальності, з урахуванням встановлених обставин справи винесено постанову, якою накладено штраф в розмірі 255 грн. у відповідності до ч.1 ст.122 КУпАП.

Оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, місцевий суд вважав, що відповідач виконав свій процесуальний обов’язок, передбачений ч.2 ст.77 КАС України, та надав суду докази того, що позивач дійсно скоїв правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, та докази правомірності прийнятого ним рішення.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова місцевого суду є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За результатом розгляду апеляційної скарги позивача, колегія суддів вирішила за необхідне залишити її без задоволення, а судове рішення – без змін.

Не погоджуючись з висновками колегії суддів Першого апеляційного адміністративного суду, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Згідно з матеріалами справи, транспортний засіб ВАЗ 210934, номерний знак НОМЕР_1, в якому перебував позивач під час складення відповідачем оскаржуваної постанови, не є власністю ОСОБА_1

Відповідно до приписів частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб’єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, а так само і на відеозапису безпосередньо на місці складення оскаржуваної постанови відповідачем, позивач стверджував, що він не керував транспортним засобом.

З відеозапису не вбачається, що вказаний вище транспортний засіб пересувався до місця, на якому поліцейський звернувся до позивача.

Дійсно, під час звернення до нього працівників поліції ОСОБА_1 перебував на передньому сидінні водія, проте, зазначений факт не свідчить про керуванням саме ним автомобіля під його час в’їзду на територію, на яку розповсюджуються забороняючі знаки.

З врахуванням заперечень ОСОБА_1 проти того, що ним було вчинено правопорушення, категоричного висловлювання про те, що він не керував транспортним засобом, на моє переконання, відповідач повинен був довести суду беззаперечними доказами про те, що це правопорушення скоїв саме ОСОБА_1

Відеозапис таких відомостей не містить.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати про вчинення ОСОБА_1 правопорушення поза обґрунтованими сумнівами.

З огляду на вищезазначене, вважаю, що відповідач не навів жодного доказу правомірності прийнятої ним постанови, тому позов підлягав задоволенню, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності – скасуванню, а провадження в справі – закриттю.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно пункту 3 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб’єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

В силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Тобто, на мій погляд, суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, були наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови місцевого суду.

На мою думку, суд апеляційної інстанції мав би скасувати постанову відповідача про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, а провадження в справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП стосовно позивача – закрити в зв’язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Суддя І.В. Сіваченко