Справа № 826/10200/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.07.2018 року №0-2655, №0-2655, №0-2655, №0-2655, №0-2655.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.02.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки належні Позивачу на праві власності приміщення й відносяться до будівель промисловості, вони є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, адже не перебувають у власності промислового підприємства.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що на Позивача як на суб`єкта підприємницької діяльності поширюються положення п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, яка не містить жодних застережень щодо включення будівель промисловості, які належать на праві приватної власності фізичних особам-підприємцям та/або фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються. Крім іншого, наголошує на необхідності тлумачення норм податкового законодавства у найсприятливіший для платника податків спосіб. Поряд з іншим, підкреслює, що судом першої інстанції безпідставно не було враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.01.2018 року у справі №822/2624/16.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.04.2019 року, яке було перенесено на 15.05.2019 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДФС у м. Києві просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що належні Позивачу на праві власності об`єкти нерухомості є об`єктами оподаткування, позаяк не охоплюються приписами пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України з огляду на неможливість його поширення на приміщення, які використовуються фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

У судовому засіданні представник Позивача наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги у повному обсязі.

Представник Відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 29.04.2015 року та перебуває на обліку у Державній податковій інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві як платник податків, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 15-18), згідно даних якого основним видом діяльності Позивача за КВЕД є 68.20 є «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна».

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать:

- нежитлове приміщення плиточного цеху під літерою «Д», загальною площею 94,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1728 (а.с. 34-36);

- 72/100 частини (цех, кладова та вентиляційна) нежитлового приміщення, загальною площею 1013,20 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частки нежитлового приміщення від 01.11.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №3584 (а.с. 45-48);

- 28/100 частини нежитлового приміщення, загальною площею 1013,20 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частки нежитлового приміщення від 02.11.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №3623 (а.с. 49-51);

- ? частина нежитлових приміщень, загальною площею 396,40 кв. м., плиточного цеху під літерою «Д» за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частки нежитлового приміщення від 16.11.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №3800 (а.с. 37-41);

- ? частина нежитлових приміщень, загальною площею 396,40 кв. м, плиточного цеху під літерою «Д» за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування частки нежитлового приміщення від 17.11.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №3812 (а.с. 42-44).

У травні 2018 року ФОП ОСОБА_2 отримані податковій повідомлення-рішення форми «Ф» від 21.05.2018 року №0-2655 та № 0-2655 (а.с. 20-21), якими Позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2017 рік.

За наслідками заяв ФОП ОСОБА_1 про проведення звірки (а.с. 71-73) ГУ ДФС у м. Києві листом від 09.07.2018 року №32499/Р/26-15-13-10-22 (а.с. 74-76) повідомлено про її проведення та направлено на адресу Позивача нові податкові повідомлення-рішення від 04.07.2018 року, якими визначено суму зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік:

- №0-2655 на суму 3171,20 грн. (а.с. 77);

- №0-2655 на суму 11672,06 грн. (а.с. 78);

- №0-2655 на суму 3171,20 грн. (а.с. 79);

- №0-2655 на суму 4539,14 грн. (а.с. 80);

- №0-2655 на суму 1516,80 грн. (а.с. 81).

Крім того, у даному листі повідомлено, що попередньо сформовані податкові повідомлення-рішення вважаються відкликаними.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 5, 14, 266 ПК України, ст. 62 Господарського кодексу України, а також Державного класифікатора будівель і споруд ДК 018-200, затвердженого наказом Держкомстату України від 17.08.2000 року №507, і Національного класифікатора України ДК 09:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 року №530, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки належне Позивачу як фізичній особі-підприємцю нерухоме майно є будівлями промисловості, однак він не є промисловим підприємством, останній не звільнений від сплати такого податку на підставі п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Приписи пп. 266.2.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до пп. 266.3.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За правилами пп. 266.3.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

При цьому пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 ст. 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно пп. 266.7.2 п. 266.6 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Щодо новоствореного (нововведеного) об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об`єкт.

Контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України 01.01.2015 року, власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за виключенням випадків, визначених пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Посилаючись на те, що належні Позивачу приміщення не є об`єктами оподаткування згаданим податком в силу положень пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, Апелянт не врахував такого.

Підпункт «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Вирішуючи питання про правозастосування даної норми, Верховний Суд у постановах від 15.05.2018 року у справі 806/2676/17 та у справі 806/2461/17, а також у постановах від 13.11.2018 року у справі № 820/417/17 та від 26.03.2019 року у справі № 808/722/17 прийшов до таких висновків.

Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема, те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

В силу пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість у розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

На підставі викладеного Верховний Суд в указаних постановах дійшов до висновку, що застосування п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

У межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - будівля промисловості.

Відтак, об`єкти нерухомості, які на праві власності належать Позивачу, не підпадають під дію п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, а тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, не було правових підстав для скасування оскаржуваних індивідуальних актів.

При цьому посилання Апелянта на безпідставне неврахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.01.2018 року у справі №822/2624/16, судовою колегією оцінюється критично, оскільки згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17, суди при вирішенні спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Зі змісту рішення Житомирської міської ради від 10.06.2015 року № 932 «Про місцеві податки та збори» вбачається, що ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності, становить 0,5 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Відповідно до Закону України ««Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017 року - 3 200,00 грн.

Відтак, зважаючи на те, що згідно наявних у матеріалах справи документів належне ОСОБА_1 на праві власності нерухоме майно має таку площу - приміщення плиточного цеху 94,8 кв. м, (94,8 х 3 200,00 х 0,5% = 1 516,80 грн.); ? приміщень плиточного цеху - 198,2 кв. м (198,2 х 3 200,00 х 0,5% = 3 171,20 грн.), ? приміщень плиточного цеху - 198,2 кв. м (198,2 х 3 200,00 х 0,5% = 3 171,20 грн.), 72/100 приміщень - 726,5 кв. м (726,5 х 3 200 х 0,5% = 11 624,00 грн.), 28/100 приміщень - 283,7 кв. м (283,7 х 3 200 х 0,5% = 4 539,14 грн.) ГУ ДФС у м. Києві було вірно розраховано належну до сплати суму податку на нерухоме майно.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено «15» травня 2019 року.