Справа № 240/12/19
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2019-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
16 травня 2019 року м. Житомир справа № 240/12/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Романченка Є.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Коростишівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:
- визнати протиправним рішення №26 від 26.09.2018 Коростишівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на вісім років, згідно ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ;
- зобов`язати Коростишівське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на вісім років, згідно ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 05.11.2016;
- зобов`язати Коростишівське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити нарахування та виплату пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на десять років, згідно ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 05.11.2018.
В обґрунтування позову зазначив, що звернувся до Коростишівського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, оскільки є громадянином евакуйованим із зони відчуження у 1986 році, однак отримав відмову, мотивовану тим, що страховий стаж позивача становить менше 15 років та не надано довідку про евакуацію (відселення, самостійне переселення) передбачену ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», також зазначено, що необхідно підтвердити термін служби в армії, оскільки у військовому квитку допущено лінгвістичну помилку у написанні прізвища та допущено помилку у написанні дати народження.
Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.
Коростишівське об`єднане Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження в адміністративній справі, направлено до суду відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач стверджує, що підстави для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відсутні. Зазначено, що немає підстав зарахувати до страхового стажу період проходження військової строкової служби з 23.06.1986 по 25.06.1988, згідно військового квитка, у зв`язку з розбіжністю в написанні прізвища та невідповідності дати народження. Відповідач відмітив, що позивачем не було надано довідки про евакуацію, яка передбачена ст.15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а тому, у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує евакуацію у 1986 році та відсутністю документа щодо підтвердження належності військового квитка, підстави для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відсутні.
Позивач до суду не прибув. До суду надіслав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений вчасно і належним чином. У матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, судом постановлено протокольну ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні.
Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом установлено, що ОСОБА_1 є громадянином евакуйованим у 1986 році із зони відчуження категорії 2, що підтверджується посвідченнями виданим Київською облдержадміністрацією серії НОМЕР_1 .
25.06.2018 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як евакуйований з 10-кілометрової зони відчуження у 1986 році 2 категорії.
Рішенням Коростишівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 26.09.2018 №26 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як евакуйованому з 10-кілометрвої зони відчуження у 1986 році 2 категорії, оскільки, згідно поданих документів, у заявника відсутні: необхідний страховий стаж-15 років та документи, які підтверджують евакуацію заявника у 1986 році.

Позивач, вважаючи, що має право на пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, судом ураховано наступне.

Згідно зі п. 6 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються зокрема, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 46 Основного Закону визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії) (далі Закон № 1788-XII ), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Загальні умови призначення пенсій за віком визначені статтею 12 вказаного Закону та частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.

Відповідно до статті 15 Закону № 1788-XII (у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії), умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

У статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII (у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, далі - Закон № 796-XII) закріплені умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Так, абзацом першим частини першої вказаної статті Закону № 796-XII визначено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

В силу приписів пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII потерпілим від Чорнобильської катастрофи, а саме: евакуйованим з 10-кілометрової зони відчуження у 1986 році, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку на 10 років.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону № 796-XII, до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення.

Статтею 14 Закону № 796-XII передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: евакуйовані у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття).

Частиною 2 ст. 15 Закону № 796-XII визначено, що підставою для визначення статусу евакуйованих із зони відчуження, відселених і таких, які самостійно переселилися, відповідно до статті 4 є довідка про евакуацію, відселення, самостійне переселення.

За змістом положень частини 3 статті 65 Закону № 796-XII документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Частиною 3 статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Відповідно до положень статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному управлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Приписами пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року N 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за N 1566/11846, визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема:

- документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року N 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що правовою підставою для призначення особі пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі ч. 2 ст. 55 Закону № 796-ХІІ як особі, евакуйованій з 10-кілометрової зони відчуження у 1986 році, є наявність в неї відповідного статусу, що повинен підтверджуватися посвідченням, та факт проживання у вказаній зоні.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях, тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 382/1310/17.

Також відповідно до правової позиції Верховного Суду України (ухвала від 04 вересня 2015 року у справі № 690/23/15-а) та Верховного Суду (постанова від 18 вересня 2018 року у справі № 520/9284/17) єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII, у тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до посвідчення виданого Київською облдержадміністрацією серії НОМЕР_1 позивач є громадянином евакуйованим у 1986 році із зони відчуження, також статус особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи підтверджено дублікатом посвідчення НОМЕР_2 , виданим ОСОБА_1 . Житомирською облдержадміністрацією серії Б №305141.

Слід зауважити, що належність позивача до громадян, евакуйованих у 1986 році із зони відчуження, ніким не оспорювалась, посвідчення є чинним не визнано недійсним та не скасовано у встановленому Законом порядку, а тому його наявність вказує на те, що позивач дійсно був евакуйований із зони відчуження.

До матеріалів справи долучено й інші документи, що підтверджують факт евакуації позивача у 1986 році із 10-кілометрової зони відчуження, а саме: довідку виконавчого комітету Київського обласної ради народних депутатів №25972 від 27.08.1991 про те, що ОСОБА_1 станом на 26.04.1986 фактично проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 і відповідно встановленого порядку евакуйований 27.04.1986.

Постановою ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 07.05.86 N9 524-156 (Ради Міністрів УРСР від 08.05.1986 №168) було визначено 10-кілометрову зону, з якої проводили евакуацію населення, починаючи з 27.04.1986 по 03.05.1986. Відповідно до переліку населених пунктів, розташованих в 10-кілометровій зоні відчуження, місто Прип`ять Київської області відноситься до 10-кілометрової зони відчуження.

Отже, подані позивачем документи є достатніми та належними доказами, які підтверджують факт його евакуації у 1986 році із 10 кілометрової зони відчуження, а тому суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно відмовив у призначенні пенсії як евакуйованому у 1986 році із 10-ти кілометрової зони відчуження із зниженням пенсійного віку на 10 років у відповідності із Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Одночасно, суд враховує, що лист Славутицького міського сектору УДМС України в Київській області від 27.04.2018 №649 підтверджує факт реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 з 11.02.1986, однак зазначене не спростовує факту евакуації позивача відповідно встановленого порядку 27.04.1986.

Щодо тверджень позивача про відсутність страхового стажу у зв`язку з незарахуванням строкової військової служби ОСОБА_1 , то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Абзацом 2 пункту 1 статті 8 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII передбачено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі, час проходження строкової військової служби, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", які зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. в ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 62 Закону № 1788-XII).

Суд відмічає, що трудова книжка ОСОБА_1 , серія НОМЕР_3 , містить записи № 3 про проходження ним строкової військової служби з 23.06.1986 по 25.06.1988, а тому вказаний період підлягає зарахуванню до загального страхового стажу позивача.

Суд критично оцінює посилання відповідача на відсутність підстав зарахування до страхового стажу період строкової служби, у зв`язку з розбіжністю в написанні прізвища та невідповідності дати народження, згідно паспорта та військового квитка серії НОМЕР_4 , оскільки допущені помилки під час оформлення військового квитка не спростовують факту проходження позивачем строкової службу у лавах Збройних Сил СРСР, про що внесено відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

З огляду на вищевикладене та встановлене судом право позивача на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку на 10 років відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та враховуючи, що дата народження позивача - 05.11.1966, а із заявою про призначення пенсії він звернувся 25.06.2018, то така пенсія повинна бути призначена позивачу з 25.06.2018.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини, суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправним рішення Коростишівського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 26.09.2018 № 26 про відмову у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку згідно ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання Коростишівського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити позивачу пенсію зі зменшенням пенсійного віку на десять років відповідно до п.2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи», з 25.06.2018.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Коростишівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на десять років, згідно п.2 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 25.06.2018, то суд відмовляє у її задоволенні, позаяк обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Суд наголошує, що нарахування та виплата пенсії є наслідком прийняття відповідачем рішення про призначення позивачу пенсії за віком у відповідності до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відтак права позивача в частині нарахування та виплати пенсії на час розгляду даної справи не порушені, оскільки нарахування та виплата пенсії ще не проведено, спір між сторонами щодо невідповідності розміру призначеної пенсії ще не виник, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення, слід указати таке.

Частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим слід указати, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, а тому відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням рішення у даній справі.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 257 - 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) до Корстишівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Гагаріна, 2, м.Коростишів, Житомирська область, 12504, ідентифікаційний код - 40380694) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Коростишівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначенні пенсії №26 від 26.09.2018.

Зобов`язати Коростишівське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на десять років, згідно п.2 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 25.06.2018.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко