Справа № 460/31/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3776/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Носа С.П.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року, прийняте суддею Зозуля Д.П. у місті Рівне, повний текст складений 21.02.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018; зобов`язати в/ч НОМЕР_1 за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, з урахуванням січня 2008 року, як базового місяці при проведенні індексації грошового забезпечення; зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою від 21.02.2001 №159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 31.01.2018.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що сам відповідач визнав факт невиплати індексації з покликанням на відсутність належного фінансування. Проте, подібне обмежує права позивача. Крім того, взято до уваги практику Європейського Суду з прав людини «Кечко проти України» та «Сук проти України» з якої вбачається, що відсутність коштів не може бути підставою для не фінансування за нормами, які не скасовані чи змінені.

З приводу вимоги по компенсації, то індексація грошового забезпечення відноситься до грошових доходів та немає разового характеру, тому підлягає компенсації незалежно від того чи були такі суми попередньо нараховані і не виплачені (постанова Верховного Суду України від 11.07.17р. №21-2003а16 та Верховного Суду від 22.06.18р. №810/1092/17).

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом не враховано, що індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів, а відповідно до ст.51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення.

Ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п.6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, передбачають, що індексація здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів.

Щодо компенсації, то законодавство не передбачає її проведення за індексацію грошового забезпечення, яка не являється складовою грошового забезпечення.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що з наявних наказів Міністерства оборони України №44 та №88 не зазначено, що виплати індексації не здійснювати, а прямо зазначено, що нарахування і виплату такої проводити у відповідності до законодавства.

В подальшому покликання є подібними як в мотивувальній частині судового рішення.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 31.10.1992 по 31.01.2018, що підтверджується витягом з особової справи (а.с.21).

01.12.2017 наказом Міністра оборони України (по особовому складу) № 876, полковника ОСОБА_1 заступника командира 55 окремого полку зв`язку оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відповідно до пункту «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», було звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я (а.с.14).

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 26 від 31.01.2018, ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.15).

Позивач звернувся до відповідача та зазначив, що у довідці про розмір грошового забезпечення від 19.02.2018 № 3182 безпідставно не зазначено про виплату індексації грошових доходів населення, оскільки вимогами статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що одним із об`єктів індексації є грошове забезпечення.

Відповіддю від 22.12.2018 №579 на звернення позивача відповідачем повідомлено, що пунктом 6 роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони від 10.02.2016 №248/3//9/1/108 визначено, що у зв`язку із внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (зі змінами), індексацію грошового забезпечення не нараховувати до окремого роз`яснення Міністерства соціальної політики України.

Відповідно до статті 51 Бюджетного Кодексу України керівник бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003р. №1078, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів.

Крім того, згідно роз`яснень Міністерства соціальної політики України, механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає.

Відповідно до роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.03.2018 року №248/1485, у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - січні 2018 року у Міноборони не було.

Також, Військовою частиною НОМЕР_1 зазначено позивачу, що індексація нарахована і виплачена по листопад 2015 рік включно в повному обсязі(а.с.19-20).

Вважаючи протиправними дії щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018, та не виплати компенсації відповідно до Закону, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність не нараховування та не виплати відповідачем індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2016 по 31.01.2018, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 1 ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року (далі Закон № 2011-XII), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону - абз. 2 ч. 3 ст.9 Закону № 2011-XII.

Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг - Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі Закон № 1282-XII)

Згідно із ст.2 Закону № 1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У відповідності до ст. 6 Закону № 1282-XII, у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів - ст.9 Закону № 1282-XII.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок №1078), де пункт 2, 6 передбачають, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців. Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, стало неналежне фінансування в/ч НОМЕР_1 . Однак, відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин не проведення розрахунку). Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Також, апеляційним судом не приймається до уваги посиланнями відповідача на п.6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», якими визначено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів на відповідний рік, як на підтвердження правомірності своїх дій по не виплаті позивачу індексації грошового забезпечення, оскільки невиплата індексації є обмеженням його права на оплату праці та не може залежати від наявності або відсутності фінансових ресурсів бюджету.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Тобто, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Дане стверджується позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №825/874/17.

Таким чином, суд першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018, та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, з урахуванням Порядку №1078.

Щодо вимоги позивача про нарахування та виплату ОСОБА_1 , компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 31.01.2018, то суд першої інстанції, з чим також погоджується апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення такої, оскільки ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III (далі - Закон № 2050-ІІІ) визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи гpомадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (гpошове забезпечення) та інші.

Індексація грошового забезпечення позивача відноситься до його грошових доходів та не має разового характеру.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) - стаття 3 Закону № 2050-ІІІ.

Тобто, право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нapaxовaнi, але не виплачені.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року № 21-2003а16 та у постанові Верховного Суду від 22 червня 2018 poкy № 810/1092/17 наведено аналогічні правові висновки.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що дії відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 є протиправними, а тому позивачу слід нарахувати та виплати компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року у справі № 460/31/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
С. П. Нос
Повний текст судового рішення складено 15.05.2019 року.