Справа № 320/793/19
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/793/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого – судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кузьменка В.В.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року (прийнята в порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої доньки – ОСОБА_4 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, треті особи: Служба у справах дітей та сім’ї Вишгородської районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Новопетрівської сільської ради, ОСОБА_2, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року, ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої доньки – ОСОБА_4 (далі – позивач, ОСОБА_3) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича (далі - відповідач), треті особи: Служба у справах дітей та сім’ї Вишгородської районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Новопетрівської сільської ради, ОСОБА_2, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в якому просить суд визнати протиправною та скасувати заявку на реалізацію арештованого майна, сформовану відповідачем в рамках виконавчого провадження № 57956714, на підставі якої Державним підприємством «СЕТАМ» сформовано лот № 330885.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскільки відповідачем не отримано попереднього дозволу органів опіки та піклування на реалізацію арештованого майна, право на користування яким має дитина - ОСОБА_4, заявка, сформована приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим Павлом Володимировичем в рамках виконавчого провадження № 57956714, є протиправною та підлягає скасуванню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що протягом 2008 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» укладено іпотечні договори від 08.08.2008 № 2619/0808/71-072-Z-1 та 21.12.2008 № 2619/0808/71-072-Z-2, предметом іпотеки яких є квартира ? 3, розташована за адресою: АДРЕСА_1, та земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09.12.2013 в цивільній справі № 363/1893/13-ц, з урахуванням рішення Апеляційного суду Київської області від 07.04.2014, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задоволено, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості у розмірі 1 958 926, 66 грн. (з них: кредит – 1 615 686, 17 грн., відсотки - 326 250, 08 грн., пеня за період з 24.05.2012 по 24.05.2013 - 16 990,41 грн.) за кредитним договором № 2619/0808/71-072 від 08.08.2008 зі змінами звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на:

- квартиру під номером 3 загальною площею 143,2 м2, житловою площею 54,4 м2, що складається з трьох кімнат в придатному для житла стані, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чігріною Г.В., 08.08.2008 року, реєстраційний номер № 2180, та зареєстрований в реєстрі правочинів за №3070089;

- земельну ділянку площею 0,0326 га (кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого Управлінням земельних ресурсів у Вишгородському районі 02.10.2008, і договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 08.08.2008 року № 2183, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 00, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб’єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій.

Цим же судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» витрати по сплаті судового збору в сумі 3441,00 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича від 20.12.2018 відкрито виконавче провадження № 57956714 з примусового виконання виконавчого листа № 363/1893/13-ц, виданого 16.07.2014 Вишгородським районним судом Київської області, та зобов’язано боржника – ОСОБА_2 - подати декларацію про майно.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича від 20.12.2018 накладено арешт на:

1) квартиру № 3 загальною площею 143,2 м2, житловою площею 54,4 м2, що складається з трьох кімнат в придатному для житла стані, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

2) земельну ділянку площею 0,0326 га (кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення – будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Після визначення вартості та оцінки арештованого майна відповідачем сформовано заявку № 57956714 на реалізацію арештованого майна, направлену Державному підприємству «СЕТАМ» з метою виставлення нерухомого майна на електронні торги.

Як вже зазначалось судом вище, позивач стверджує, що в порушення вимог чинного законодавства, приватним виконавцем не отримано попереднього дозволу органів опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, в якому зареєстрована малолітня дитина.

За наведених обставин позивач вважає, що сформована в рамках виконавчого провадження № 57956714 заявка на реалізацію арештованого майна, на підставі якої Державним підприємством «СЕТАМ» сформовано лот № 330885, є протиправною та підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 9 ч.2 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість судового рішення.

Згідно з ч.1 та 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов’язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч.1 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов’язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У свою чергу порядок звернення стягнення на об’єкти нерухомого майна фізичної особи визначено ст. 50 Закону № 1404-VIII.

Так, частинами першою та другою цієї статті передбачено, що звернення стягнення на об’єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.

У разі звернення стягнення на об’єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з’ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом (частина третя статті 50 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до ч.4 ст. 50 Закону № 1404-VIII після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об’єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об’єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Згідно з ч.1 ст. 61 Закону № 1404-VIII реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у ч.8 ст. 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

При цьому відповідно до ч.8 ст. 51 Закону № 1404-VIII примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Так, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (далі – Закон № 898-IV) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов’язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов’язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з ч.3 цієї ж статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 41 Закону № 898-IV реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що встановлено, що приватним виконавцем в ході примусового виконання вказаного вище судового рішення було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.12.2018 № 150525978 з метою встановлення власника квартири № 3, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та переліку осіб, які мають зареєстроване право користування вказаним нерухомим майном.

Так, з наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.12.2018 № 150525978 вбачається, що єдиним власником наведеної вище квартири є ОСОБА_2, інформація щодо інших користувачів відсутня.

Відповідно до положень ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша статті 401 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 Цивільного кодексу України).

Діти - члени сім’ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III).

В силу положень ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю також складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Таким чином, сервітутні правовідносини виникають в силу закону за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільного з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім’ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи – члена сім’ї власника житла. Таким чином, суб’єктами даних сервітутних правовідносин є, з одного боку, власник житла, а з іншого – член його сім’ї.

При цьому необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім’ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства і виключно за наявності цих двох умов у сукупності у членів сім'ї власника виникає право обмеженого користування житлом.

Щодо посилання позивача на те, що звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено протиправними, на його думку, діями відповідача, що виявились у передачі на реалізацію майна, право на користування яким має малолітня дитина, без отримання дозволу органів опіки та піклування, колегія суддів зазначає наступне.

Так, встановлено, що в якості доказу користування малолітньою дитиною вказаним вище житловим приміщенням позивачем надано суду копію довідки про зареєстроване місце проживання малолітньої дитини – ОСОБА_4 - від 12.02.2019 № 224.

Разом із зазначеним вище, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV реєстрація місця проживання особи здійснюється з метою ведення з цією особою офіційного листування та вручення офіційної кореспонденції та жодним чином не призводить до виникнення права користування вказаним нерухомим майном.

Жодних документальних свідоцтв, які б свідчили про державну реєстрацію права дитини на користування житловим приміщенням, заявку на реалізацію якого сформовано відповідачем в рамках виконавчого провадження № 57956714, або підтверджували факт спільного проживання членів сім’ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства, позивачем суду не надано.

Окрім зазначеного вище, колеія суддів звертає увгу на те, що договір іпотеки укладено третьою особою у серпні 2008 року, в той час як дочка позивача зареєстрована у квартирі, яка підлягає реалізації на прилюдних торгах, з 28.09.2012.

На підставі вище зазначеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що здійснюючи реєстрацію місця проживання дитини в квартирі вже після укладення тіткою - ОСОБА_2 - договору іпотеки на вказану квартиру, позивач не могла не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки) у разі неналежного виконання третьою особою вимог кредитного договору.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що положення ст. 177 Сімейного кодексу України, ст 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачають обов’язковість отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування виключно на укладання правочинів стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти.

У даному ж випадку має місце реалізація арештованого майна з прилюдних торгів у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений судовим рішенням спосіб.

У свою чергу ні Законом № 1404-VIII, ні Законом № 898-IV не передбачено отримання дозволу для примусової реалізації предмета іпотеки, з урахуванням визначеного рішенням суду способу його виконання - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб проведення прилюдних торгів.

За наведених обставин реєстрація місця проживання дитини в житловому приміщенні боржника, яке є об’єктом іпотеки, є способом перешкоджання звернення стягнення на таке майно, що свідчить про зловживання боржником своїми процесуальними правами та створення штучних перешкод для виконання судового рішення у повному обсязі.

Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на посилання відповідача, а саме на те, що відповідно до п.9.1 іпотечного договору №2619/02808/71-072-Z-1 від 08 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи») та ОСОБА_2, забороняється відчужувати предмет іпотеки, будь – яку його частину, не передавати його в оренду, найом, користування на будь – яких інших підставах іншим особам без письмової згоди Іпотекодержателя.

Таким чином ОСОБА_2 всупереч умовам іпотечного договору умисно здійснила реєстрацію малолітньої особи без згоди іпотеко держателя.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб’єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 205, 241, 242, 243, 251, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

В.В. Кузьменко