Справа № 826/13874/18
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Пилипенко О.Є.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2019 року (розглянута у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Національного банку України Смолія Якова Васильовича, третя особа - Національний банк України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Голови Національного банку України Смолія Якова Васильовича (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати бездіяльність, яка полягає у невнесенні до Ради Національного банку України подання про звільнення з посади заступника Голови Національного банку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суб`єкта владних повноважень - Голови Національного банку України Смолія Я.В., протиправною;

- зобов`язати суб`єкта владних повноважень, Голову Національного банку України Смолія Я.В . вчинити дії - внести до Ради Національного банку України подання про звільнення з посади заступника Голови Національного банку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підставі виникнення обставин, що виключають можливість особи бути заступником Голови Національного банку, а саме - невідповідність положенням ч. 4 ст. 20 Закону України «Про Національний банк України».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно з інформацією, викладеною НБУ у листі № 18-0006/10715 від 09.02.2017р., ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мають досвіду діяльності, який вимагається ч. 4 ст. 20 Закону України «Про Національний банк України» для займання посади заступника Голови Національного банку, оскільки кожен з них не працював не менше 10 років на керівних посадах у банках, визначених у ч. 1 ст. 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таку, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 06 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Національного банку України про надання інформації щодо професійної придатності заступників Голови Національного банку України ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Листом-відповіддю від 09.02.2017 № 18-0006/10715 Національний банк України надав ОСОБА_1 інформацію щодо відповідності досвіду роботи ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вимогам частини четвертої статті 20 Закону України «Про Національний банк України». В інформації зазначалися назви організацій, посад та строки перебування на цих посадах ОСОБА_5 та ОСОБА_4

24.04.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Голови Національного банку України Смолія Якова Васильовича з заявою щодо подання про звільнення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з посади заступників Голови Національного банку України.

Листом від 17.05.2018р. № 17-0008/27411 Національний банк України відмовив у задоволенні вказаної заяви.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України будь-яка особа має право звернутися до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Частиною 1 ст. 2 КАС України (далі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Щодо підсудності даної справи адміністративній юрисдикції, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно п. 1 ч.1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України, позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Згідно ч. 1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

З наведених процесуальних норм Закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення можливості чи неможливості реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов`язку.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. При цьому, наявність вказівки у законі на можливість оскарження рішення до суду не є безумовною підставою для задоволення позову.

Крім того, у підпункті 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення КСУ

№ 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

Щодо вимоги позивача про внесення до Ради Національного банку України подання про звільнення з посади заступника Голови Національного банку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суб`єкта владних повноважень - Голови Національного банку України Смолія Я.В ., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про Національний банк України» та Наказу Національного банку України від 24 січня 2018 року № 59-но «Про розподіл функціональних обов`язків між Головою Національного банку України, його першим заступником та заступниками Голови Національного банку України» Перший заступник та заступники Голови Національного банку України входять до складу Правління центрального банку держави, забезпечують виконання Закону України «Про Національний банк України», реалізацію повноважень Національного банку України у відповідних напрямах діяльності, несуть відповідальність перед Головою Національного банку України та Радою Національного банку України за таку діяльність, виконують обов`язки Голови Національного банку України у разі його відсутності тощо. «

Однією з правових гарантій діяльності Національного банку України щодо забезпечення стабільності грошової одиниці України є передбачений статтею 20 Закону України «Про Національний банк України» особливий порядок призначення на посаду та звільнення з посади заступників Голови Національного банку України Радою Національного банку України за поданням Голови Національного банку України.

Отже, зазначені положення Закону передбачають досягнення згоди саме між Головою Національного банку України і Радою Національного банку України у вирішенні питання про призначення на посаду та звільнення з посади заступника Голови Національного банку України.

Таким чином, рішення з цього кадрового питання є правовим актом індивідуальної дії, право оскаржити який мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Таке саме правило має застосовуватись і тоді, коли оскаржуються дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із підготовкою та прийняттям правового акту індивідуальної дії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року у справі №800/238/15.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не належить до суб`єктів правовідносин, які виникають у зв`язку з призначенням чи звільненням заступників Голови Національного банку України, а тому внесення Головою Національного банку України до Ради Національного банку України подання про призначення на посаду заступника Голови Національного банку України, а також невжиття ним заходів щодо звільнення цієї особи з посади не порушують прав, свобод або інтересів ОСОБА_1

Щодо поданого відповідачем клопотання про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, оскільки не встановлено порушення прав позивача у даному випадку, то відсутні і строки для захисту порушеного права.

Таким чином, клопотання підлягає залишенню без задоволення.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 15 травня 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

О.Є. Пилипенко