Справа № 540/537/19
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 р.

м. Херсон

Справа № 540/537/19

Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправними дій, рішення та бездіяльність суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Херсонській області, Головне управління), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати протиправними та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу, яка викладена у відмові відповідача від 02.01.2019 року та визнати бездіяльність відповідача щодо непризначення пенсії - протиправною та зобов'язати його призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 05.12.2018 року в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач будучи громадянином України, який 17.11.2006 року виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, 24.10.2017 року позивач звернувся, через свого представника до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області із заявою про призначення пенсії за віком, однак, листом - відповіддю за № 11.12.2017р. йому відмовлено в задоволенні заяви, відмову оскаржено до Херсонського окружного адміністративного суду. Рішенням від 26.07.2018 року № 821/1186/18 позивачу відмовлено у задоволенні його позовних вимог, виходячи з того, що об'єктивне право на призначення пенсії за віком у нього виникло по досягненню шістдесяти років, тобто з 12.01.2018 року. Отже, на момент звернення представника позивача з заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком , тобто станом на 24.10.2017 року позивач не досяг шістдесяти років, а відтак не набув права на призначення пенсії за віком. В подальшому позивач через свого представника 05.12.2018 року знову звернувся за призначенням пенсії, проте відповідач листом за № 03/02-04 від 02.01.2019 року відмовив заявнику у призначені пенсії, посилаючись на те, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон не відповідає Порядку № 22-1, та що у позивача відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача. Позивач вважає дії відповідача неправомірними та такими, що суперечать чинному законодавству, у зв'язку з чим, просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 09 квітня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

25.04.2019 року до суду подано відзив на позовну заяву.

У відзиві на адміністративний позов відповідач проти задоволення позову заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними, так як відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 25 листопада 2005 року № 22-1, заява про призначення виплати пенсії подається особисто до органу, що її призначає за місцем проживання (реєстрації) заявника, крім того, до заяви обов'язково додається паспорт громадянина України, а документи про стаж, вік і заробітну плату подаються тільки в оригіналах. Проте, позивачем не дотримано наведених вимог законодавства при зверненні до відповідача з заявою про призначення пенсії. Заявником не надано підтвердження факту проживання на території, яка обслуговується територіальним органом ПФУ. Відповідач зазначає, що на дату подання позовної заяви, втратив чинність п. 1 ст. 42 Закону № 1058 щодо індексації пенсійних виплат, у зв'язку з чим, індексація пенсії не здійснюється. Стверджує, що оскільки позивач не має законних підстав для призначення пенсії за віком, компенсація втрати частини доходів не виплачується.

03.05.2019 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідач у судове засідання не з'явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Ніяких клопотань та/або заяв щодо пояснення неявки від відповідача не надходило.

Відтак, згідно положень ч. 9 ст. 205 КАС України, суд приймає рішення про розгляд даної справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що постійно проживає на території держави Ізраїль (паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 ).

17.11.2006 року позивач виїхав до Ізраїлю та прийнятий на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль, До виїзду за кордон позивач проживав у АДРЕСА_1 .

Оскільки АР Крим є тимчасово окупованою територією і на підставі Постанови Правління ПФУ «Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя» від 07.07.2014 року №13-4 Генічеське обєднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області (Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області) визначено одним з органів, що здійснюють виплату пенсії пенсіонерам з АР Крим.

24.10.2017 року представник позивача направив до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області заяву встановленої форми про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

До заяви про призначення пенсії позивачу додані наступні документи: оригінал заяви про призначення пенсії за віком (з проставленим апостилем та декларацією ОСОБА_1 ), копія закордонного паспорта, копія ідентифікаційного коду, копія трудової книжки, копія диплому, копія довіреності представника ОСОБА_1 .

Листом Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області від 11.12.2017 року № 3313/03 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, яке було оскаржено до Херсонського окружного адміністративного суду.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26.07.2018 року по справі № 821/1186/18 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його позовних вимог, виходячи з того, що об'єктивне право на призначення пенсії за віком у нього виникло по досягненню шістдесяти років, тобто з 12.01.2018 року. Отже, на момент звернення представника позивача з заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком , тобто станом на 24.10.2017 року позивач не досяг шістдесяти років, а відтак не набув права на призначення пенсії за віком.

12.10.2018 року представником позивача надані нотаріально посвідчені копії документів, необхідних для призначення пенсії, 20.10.2018 року додатково надано до УПФУ оригінал довідки про заробітну плату позивача, а також 28.11.2018 року представник позивача звернувся із запитом до УПФУ щодо надання допомоги у витребуванні документів про підтвердження страхового стажу та заробітної плати ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами справи.

За результатами неодноразового звернення представника позивача до відповідного територіального органу ПФУ, листом за № 03/02-04 від 02.01.2019 року, останнім відмовлено у призначені пенсії ОСОБА_1

Як вбачається з вказаного листа, підставою для його прийняття стали висновки органу пенсійного фонду про те, що позивач не є громадянином України, що підтверджується відсутністю паспорта громадянина України та реєстрації на території України.

Не погоджуючись із вказаною відмовою Головного управління у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів на належне пенсійне забезпечення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне: відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Згідно вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст. 25 Конституції України зазначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частина 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини.

Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, у якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні у відповідний період, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україні. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (п. 51 Рішення).

У пунктах 52-54 вказаного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі ст. 1 Першого Протоколу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В своєму рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, речення другого статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року вказано, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення України з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з дня набрання чинності рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави, у тому числі, для призначення і виплати пенсії позивачу у розмірі, передбаченому Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином право позивача як громадянина України на призначення пенсії за віком не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» визначено, що документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно п. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство», громадянами України є всі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

За змістом ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно ч. 5 ст. 45 зазначеного Закону, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Постановою Правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25 листопада 2005 року за № 22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846.

Порядком № 22-1 передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника (п. 1.1 Порядку №22-1).

У пункті 2.9 Порядку № 22-1 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією, повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

В листах-відмовах відповідач посилається на те, що позивачем була порушена процедура звернення за призначенням її пенсії, а саме не були дотримані вимоги: надання оригіналів необхідних документів; особистого звернення або через законного представника; надання поспорту громадянина України з відміткою про реєстрацію.

Поряд з цим, суд зазначає, що в спірному випадку управлінням у відповідь на заяву про призначення пенсії не було прийнято ані рішення про призначення пенсії, ані рішення про відмову в призначенні пенсії, а лише мало місце оформлення листа від 02.01.2019 року№ 03/02-04, що суперечить приписам ч. 5 ст. 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність не здійснення відповідачем фактичного розгляду заяви про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що представником позивача в прохальній частині позову обрано такий спосіб захисту порушеного права позивача як зобов'язання призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 05.12.2018 року (з дати звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Вирішуючи питання про обрання способу захисту порушеного права позивача, суд виходить із такого.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом справ.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними ст. 2 КАС України.

Таким чином, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Призначення та виплата пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже вищевказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.

При цьому, суд звертає увагу на те, що права позивача в частині нарахування та виплати пенсії у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, на час розгляду даної справи не порушені, оскільки нарахування пенсії не проведено, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про зобов'язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню шляхом зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 05.12.2018 року, з урахуванням висновків суду.

Судові витрати по справі розподілено згідно вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) про визнання протиправними дій, рішення та бездіяльності суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) розглянути заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про призначення пенсії від 05.12.2018 року, з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень, сорок копійок), шляхом безспірного списання.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 112010200