Справа № 460/3028/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3333/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 460/3028/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Дорошенко Н.О. в м. Рівне Рівненської області 06.02.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі відповідач), в якому він просив:

- визнати протиправною відмову в нарахуванні позивачу податкової знижки за наслідками звітного податкового 2017 року за навчання доньки ОСОБА_2;

- зобов'язати нарахувати позивачу податкову знижку за наслідками звітного податкового 2017 року за навчання доньки ОСОБА_2.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що сплачені кошти за навчання доньки ОСОБА_2 є особистими коштами позивача, а тому відмова відповідача у нарахуванні податкової знижки є безпідставною.

Справа розглядалася в порядку письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 10.08.2017 між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка, як навчальним закладом (виконавець), та ОСОБА_1 (замовник), ОСОБА_2 (студент) укладено Договір про надання освітньої послуги (навчання).

За умовами даного Договору виконавець бере на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання студента, а саме: форма навчання денна; рівень бакалавр; спеціальність 081 Право; строком навчання з 01.09.2017 по 30.06.2021 на юридичному факультеті.

У пункті 3.2 Договору сторони визначили, що загальна вартість освітньої послуги (навчання) становить 184800,00 грн. Згідно з пунктом 3.3. цього Договору, замовник вносить плату безготівково та посеместрово, за перший курс навчання протягом 5 днів після видання наказу ректора про зарахування.

09.08.2017 згідно з квитанцією за № 59 ОСОБА_2 через ОСОБА_4 внесено на рахунок КНУ ім. Тараса Шевченка грошові кошти у сумі 23100,00 грн.

22.05.2018 за вх. № 78595 позивачем було подано до Головного управління ДФС у Рівненській області податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік.

У вказаній декларації було розраховано суму податку, на яку зменшується податкові зобовязання з податку на доходи фізичних осіб у звязку з використанням права на податкову знижку згідно з підпунктом 166.3.3. пункту 166.3 статті 166 Податкового кодексу України (далі ПК України у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), а саме: суму коштів, сплачених платником податку на користь вітчизняних вищих та професійно-технічних навчальних закладів для компенсації вартості здобуття середньої професійної або вищої освіти такого платника податку та/або члена його сімї першого ступеня споріднення, яка становить 4158,00 грн.

26.06.2018 листом за вих. № 1689/ФОП/17-00-50-02 відповідач повідомив позивача, що за результатами проведення камеральної перевірки виявлено порушення, при якому неможливо скористатись даним правом та отримати надмірно сплачені суми грошових зобовязань. Зокрема, у договорі про навчання між навчальним закладом та платником за навчання виступає ОСОБА_1 (мати), а в платіжних документах зазначена особа ОСОБА_2 (дитина) через ОСОБА_4 (батько), тому таке право втрачає і батько дитини, що навчається, оскільки між документами є розбіжності. З посиланням на положення статті 166 ПК України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закону України «Про освіту» зазначено, що з метою використання права на компенсацію вартості навчання члена сімї першого ступеня споріднення один із батьків може включити до податкової знижки на навчання лише суми коштів, сплата яких фактично підтверджена відповідним розрахунковим документом (квитанції, касові ордери, чеки тощо), в якому зазначено, що платіж за навчання здійснено безпосередньо особою, яка звертається за податковою знижкою. Отже, поданій податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік громадянки ОСОБА_1 присвоєно статус «Не визнана як податкова звітність».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з правомірності відмови відповідача в нарахуванні позивачу податкової знижки.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1.1 статті 1 ПК України даний Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.170 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова знижка для фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання, - документально підтверджена сума (вартість) витрат платника податку - резидента у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року, на яку дозволяється зменшення його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року у вигляді заробітної плати, у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з підпунктом 166.1.1 пункту 166.1 статті 166 ПК України платник податку має право на податкову знижку за наслідками звітного податкового року.

За приписами підпункту 166.1.2 пункту 166.1 статті 166 ПК України підстави для нарахування податкової знижки із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку у річній податковій декларації, яка подається по 31 грудня включно наступного за звітним податкового року.

Відповідно до підпункту 166.2.1 пункту 166.2 статті 166 ПК України до податкової знижки включаються фактично здійснені протягом звітного податкового року платником податку витрати, підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, зокрема квитанціями, фіскальними або товарними чеками, прибутковими касовими ордерами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача). У зазначених документах обов'язково повинно бути відображено вартість таких товарів (робіт, послуг) і строк їх продажу (виконання, надання).

Пунктом 166.3 статті 166 ПК України визначено перелік витрат, дозволених до включення до податкової знижки.

Так, платник податку має право включити до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу платника податку за наслідками звітного податкового року, визначеного з урахуванням положень пункту 164.6 статті 164 цього Кодексу, суму коштів, сплачених платником податку на користь вітчизняних вищих та професійно-технічних навчальних закладів для компенсації вартості здобуття середньої професійної або вищої освіти такого платника податку та/або члена його сімї першого ступеня споріднення (підпункт 166.3.3 пункту 166.3 статті 166 ПК України у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини пятої статті 79 Закону України «Про освіту» розмір та умови оплати за навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації, за надання додаткових освітніх послуг встановлюються договором. Плата може вноситися за весь строк навчання, підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації, надання додаткових освітніх послуг повністю одноразово або частинами - щомісяця, що семестру, щороку. Договір укладається між закладом освіти і здобувачем освіти (його законними представниками) та/або юридичною чи фізичною особою, яка здійснює оплату.

З матеріалів справи встановлено, що договір про надання освітньої послуги (навчання) від 10.08.2017 укладено між освітнім закладом та позивачем, відтак останній в силу положень підпункту 166.3.3 пункту 166.3 статті 166 ПК України має право на отримання податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу за наслідками звітного податкового року.

Однак, приписами підпункту 166.2.1 пункту 166.2 статті 166 ПК України визначено, що до податкової знижки включаються фактично здійснені протягом звітного податкового року саме платником податку, а не іншою особою, витрати, підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, зокрема квитанціями, фіскальними або товарними чеками, прибутковими касовими ордерами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача).

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно з пунктом 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі; а у пункті 1.32 цього Закону визначено, що платник - це особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів.

Аналізуючи вищенаведені норми, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу платника податку за наслідками звітного податкового року можуть включатися понесені саме платником податку витрати, визначені у підпункті 166.3.3. пункту 166.3 статті 166 ПК України, та підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, які мають містити інформацію саме щодо такого платника,.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є платником податку на доходи фізичних осіб, однак згідно з наявною в матеріалах справи копією квитанції від 09.08.2017 № 59 кошти на рахунок закладу освіти сплачені іншими особами - ОСОБА_2 через ОСОБА_4

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказана квитанція не є належним документальним підтвердженням понесення саме платником податків (позивачем) відповідних витрат, а відтак за приписами підпункту 166.2.1 пункту 166.2 статті 166 ПК України не може слугувати підставою для надання позивачу податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу.

Щодо покликань апелянта на норми Сімейного кодексу України апеляційний суд зазначає, що даним доводам суд першої інстанції також дав належну оцінку, вірно зазначивши у спірному рішенні, що Сімейний кодекс України не охоплює сферу оподаткування, зокрема, процедуру адміністрування податку на доходи фізичних осіб, у тому числі і порядок та підстави надання платнику податкової знижки.

Відтак, висновки, сформовані відповідачем в оскаржуваному рішенні про відмову в нарахуванні позивачу податкової знижки за наслідками звітного податкового 2017 року за навчання доньки ОСОБА_2, є підставними та обґрунтованими, а тому оскаржуване рішення скасуванню не підлягає.

Пунктом 1 частини 3 ст. 2 КАС України визначено, що верховенство права є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Компанія «Вестберга таксі Актіеболаг» та «Вуліч проти Швеці» ЄСПЛ звертав увагу на необхідність покладення обовязку доказування на податковий орган.

В даній справі відповідач довів правомірність прийняття оскаржуваного рішення та спростував наданих позивачем докази.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріалами справи доведено, що відповідачем дотримано наведених вище вимог при винесенні оскаржуваного рішення.

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 460/3028/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених пунктом другим частини пятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська