Справа № 826/17040/16
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Коротких А.Ю.

Федотова І.В.

при секретарі Мідянці А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2018 року громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України та просив суд:

- визнати незаконним рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 № 482-16 від 15 вересня 2016 року;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач - громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та здійснені порушення вимог процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано статистику жертв тероризму, яка є загальновідомою та свідчить про наявність підстав для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а подану позивачем апеляційну скаргу - без задоволення.

Протокольною ухвалою суду від 15 травня 2019 року у відповідності до вимог ст. 71 КАС України за клопотанням позивача до розгляду справи залучено перекладача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та поданого письмового відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув на територію України 23 грудня 2012 року з метою навчання на денній формі підготовчого відділення у Миколаївському національному університеті імені В.О. Сухомлинського, за візою типу «Д», серія ОСОБА_3 , що дійсна з 14 листопада 2012 року по 28 грудня 2012 року.

Управлінням Державної міграційної служби в Миколаївській області 12 грудня 2013 року позивачу було продовжено термін перебування в Україні до 09 березня 2013 року.

Надалі, 06 березня 2013 року Управлінням Державної міграційної служби в Миколаївській області ОСОБА_1 було видано посвідку на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 терміном дії до 30 червня 2013 року.

Відповідно до наказу Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського від 26 червня 2013 року № 474/с позивача було відраховано у зв`язку з закінченням терміну навчання з 30 червня 2013 року.

Після закінчення строку дії посвідки, виданої на період навчання, іноземець зобов`язаний був в семиденний строк виїхати за межі України. Однак, вказаних дій не здійснив.

Згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП ОСОБА_1 25 липня 2013 року було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування в Україні та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві із заявою від 28 вересня 2015 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надавши копію паспорта громадянин Народної Республіки Бангладеш НОМЕР_2 .

В заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28 вересня 2015 року ОСОБА_1 повідомив, що покинув країну походження у зв`язку з навчанням, а причина за якою він не може повернутися до країни походження, це наявність політичних підстав.

Під час проведення співбесіди від 16 жовтня 2015 року позивач повідомив, що у Бангладеші його розшукували правоохоронні органи та невідомі особи, які погрожували вбивством, з огляду на зайняття політичною діяльністю на почату 2000 років у опозиційні партії V-BANGLADESH NATIONALIST PARTY (BNP).

На співбесіді від 11 січня 2016 року ОСОБА_1 повідомив, що поїхав з політичних причин. Також зазначив, що у зв`язку з політичною діяльність на початку 2000 років у опозиційні партії V-BANGLADESH NATIONALIST PARTY (BNP) йому почали погрожувати представники партії Aoamelig за критику влади під час проведення страйків.

Головним управлінням Державної міграційної служби в місті Києві складено висновок 28 серпня 2016 року про відмову у визнанні громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на відсутність у останнього обґрунтованих та переконливих доказів і побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь і гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Вказаний висновок та матеріали особової справи позивача були скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті.

За результатами розгляду особової справи позивача, ДМС України дійшла висновку про відмову громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Рішенням ДМС України від 15 вересня 2016 року № 482-16 відмовлено громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання його біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Нормами ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС факти про країну походження позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не встановлено фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що спірне рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 від 15 вересня 2016 року № 482-16 є обґрунтованим та правомірним, а підстави для його скасування відсутні.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови виготовлено 16 травня 2019 року.