Справа № 0440/5353/18
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2019-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 квітня 2019 року м. Дніпросправа № 0440/5353/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 0440/5353/18 (суддя І інстанції Кадникова Г.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- скасувати наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області № 55 від 31.05.2018;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування скарги вказує, по перше, на доведеність ним факту, що в Російській Федерації по відношенню до нього відбувались переслідування за релігійні переконання, у зв`язку з чим подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі; по-друге, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звертався неодноразово, проте такі звернення ігнорувались відповідачем.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до Третього апеляційного адміністративного суду не надходив, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_2 . народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Карачаєвськ Карачаєво-Черкеської Республіки, є громадянином Російської Федерації.

У 2006 році правоохоронними органами м. Карачаївська Карачаєво-Черкеської Республіки відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за незаконне зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів (ч. 1 ст. 222 КК РФ), яку постановою Карачаївського міського суду Карачаєво-Черкеської Республіки від 24 січня 2007 року закрито за відсутністю складу злочину. (а.с. 16-17)

10 березня 2017 року позивач прибув в Україну літаком, сполучення Стамбул Запоріжжя, перетнув кордон по закордонному паспорту, по запрошенню імама мечеті, що знаходиться в Донецькій області Джалілов Камран.

23 травня 2017 року в Україні позивач зареєстрував шлюб із громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, видана 23.05.2017 Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. (а.с. 18)

25 травня 2017 року позивач був затриманий в аеропорту Запоріжжя при проходженні паспортного контролю у зв`язку зі знаходженням його у міжнародному розшуку.

17 травня 2018 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. (а.с. 41-42)

В той же день головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту і соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Толкачевою Ю.А. проведено співбесіду, про що складений протокол у справі № 2018 ZP 0002. (а.с. 43-69)

Органом ДМС заявнику видано довідку № 9003590 про звернення за захистом в Україні зі строком дії з 17.05.2018 року по 17.06.2018 року. (а.с. 9)

31 травня 2018 року заступником начальника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято наказ № 55 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 73)

4 червня 2018 року, на підставі вказаного наказу, заступником начальника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області винесено повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 3-18, яке разом з супровідним листом напралене на началиникові СІЗО начальнику арештного дому ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» підполковнику внутрішньої служби Азарову О.В. для вручення ув`язненому ОСОБА_1 під підпис. (а.с. 10, 11)

Не погодившись з наказом про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.05.2018 року № 55 , позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність та обгрунтованість прийнятого відповідачем наказу про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки по-перше, позивач обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 205.3 КК Російської Федерації (пов`язаному з терористичною діяльністю); по-друге, відсутності доказів та підстав щодо визнання позивача біженцем в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Частиною 4 ст. 8 Закону № 3671 визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671).

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671).

Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671).

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону № 3671 поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це:

1. знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого колишнього місця проживання;

2. неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

3. наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4. побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п. 2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пп. 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Суд зазначає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з п.195 Керівництва УВК ООН СБ у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і лише після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі доводи та достовірність тверджень заявника.

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Закону № 3671 до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Отже, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вказувалось вище, 10.03.2017 року позивач прибув в Україну літаком, сполучення Стамбул Запоріжжя, перетнув кордон по закордонному паспорту, по запрошенню імама мечеті, що знаходиться в Донецькій області Джалілов Камран. При цьому жодних заяв з приводу визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з переслідуваннями у країні походження Росії, він не заявляв.

23.05.2017 року в Україні позивач зареєстрував шлюб із громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 23.05.2017 Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. (а.с. 18)

25.05.2017 року позивач мав намір виїхати з України до Туреччини, в аеропорту м. Запоріжжя (Україна). У пункті пропуску для авіаційного сполучення Запоріжжя він був затриманий співробітниками прикордонної служби «Запоріжжя» Бердянського прикордонного загону у зв`язку з тим, що значиться у міжнародному розшуку.

Під час проведення співбесіди 17.05.2018 року позивач повідомив, що на території РФ правоохоронними органами по відношенню до нього було сфальсифіковано кримінальну справу за незаконне зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів, проте постановою Карачаїського міського суду Карачаєво-Черкеської республіки справа була закрита, після чого співробітники правоохоронних органів погрожували йому помстою, у зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений залишити країну. Задля помсти правоохоронні органи оголосили його у розшук, сфальсифікувавши справу. Позивач стверджував, що не бажає повертатись до РФ, тому що існує загроза його безпеці, життю, здоров`ю та свободі через релігійну приналежність.

Проаналізувавши інтернет джерела, посадова особа відповідача дійшла висновку, що можна вважати правдоподібним твердження позивача, що за віросповіданням він є мусульманин-суніт. Між тим, дійшов висновку про суперечливість твердження шукача захисту щодо його діяльності як імама-проповідника в мечеті, оскільки посвідчення або інших доказів, які б підтверджували таку діяльність, позивачем так надано і не було.

Відсутні такі докази і в матеріалах цієї судової справи.

Також під час співбесіди встановлено, що позивач володіє повною інформацією щодо ситуації, яка відбувається на Північному Кавказі з мусульманами, які є прихильниками існуючих течій ісламу, але останнім надано неточну та неповну інформацію щодо відношення його до якоїсь з таких течій ісламу. Крім того, останнім вказано, що переслідування його почались з 2006 року, але прийняв рішення виїхати з РФ, оскільки мав побоювання за своє життя лише у 2008 році, а саме до Саудівської Аравії м. Мекка на поломництво, пробув там 5 місяців, після чого повернувся через Москву до м. Кисловодськ до 2010 року. Виїхав до України (м. Харкова), потім проживав у Одесі та в Криму, де його депортували на 3 роки, у м. Кисловодськ позивач виготовив закордонний паспорт і вилетів до Туреччини, де він, оформивши дозвіл, проживав 6 місяців., а після закінчення строку дії дозволу перейшов на нелегальне становище.

Отже, за останні роки позивач двічі повертався до Російської Федерації, вільно проживав там, оформляв для себе відповідні документи, зокрема паспорт для виїзду за кордон, що спростовує його доводи про переслідування за релігіозними переконаннями з 2006 року. Крім того, закриття судом у 2007 році порушеної стосовно нього кримінальної справи за відсутністю складу злочину свідчить про об`єктивне ставлення до позивача.

Крім того, зі слів позивача, з вказаного часу, тобто більше 10 років, він в жодній країні за наданням статусу біженця не звертався, а тому його твердження, що в країні походження Російській Федерації по відношенню до нього відбувались переслідування за релігійними переконаннями, що і стало причиною його виїзду є безпідставними.

Позивач із відповідною заявою до Держави Україна звернувся лише після того, як був затриманий у зв`язку з тим, що знаходиться в міжнародному розшуку за скоєння злочину.

Так, позивач дійсно обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 205.3 КК Російської Федерації (притягнення до кримінальної відповідальності, за вчинення злочину, передбаченого ст. 205.3 КК Російської Федерації (проходження особою навчання, яке завідомо для неї проводиться з метою здійснення терористичної діяльності, в тому числі набуття знань, практичних умінь і навичок у ході занять із фізичної та психологічної підготовки при вивченні способів здійснення зазначених злочинів, правил поводження зі зброєю, вибуховими пристроями, вибуховими, отруйними, а також іншими речовинами і предметами, що становлять небезпеку для оточуючих).

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні до ГУ ДМС в Дніпропетровській області, перебуваючи у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» (№ 10), позивач звернувся 17 травня 2018 року.

Твердження заявника в апеляційній скарзі, що він як сам, так і через представників неодноразово вживав заходів стосовно надання йому статусу біженця (звернення з заявами 27.11.2017 та 27.03.2018, які були проігноровані відповідачем) є безпідставними, оскільки не підтверджені жодними доказами.

З огляду на викладене, та обставина, що прибувши на територію України, позивач не відразу звернувся із заявою про надання йому захисту, а лише після того, як був заарештований та поміщений до ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» (№ 10) свідчить про спробу уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій, за які на нього чекає відповідальність, визначена КК РФ, а не отримання захисту.

Отже, апеляційний суд вважає, що звернення 17.05.2018 позивача до відповідача є зловживанням процедурою з метою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій і ця умова не відповідає критеріям поняття біженець.

Крім того, як зазначалось вище, позивач обвинувачується у злочині пов`язаному з терористичною діяльністю.

Так, УВКБ ООН нагадує про зобов`язання держави передавати терористів правосуддю, як заявлено в Резолюції 1373 Ради Безпеки ООН від 28 вересня 2001 року і підтверджено у Резолюції Ради Безпеки ООН від 24 вересня 2014 року.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", державні органи, органи місцевого самоврядування, об`єднання громадян, організації, їх посадові особи зобов`язані сприяти органам, які здійснюють боротьбу з тероризмом, повідомляти дані, що стали їм відомі, щодо терористичної діяльності або будь-яких інших обставин, інформація про які може сприяти запобіганню, виявленню і припиненню терористичної діяльності, а також мінімізації її наслідків.

У Резолюції Ради Безпеки ООН № 1373 (2001), прийнятою 28.09.2001, зобов`язано державам піддавати терористів правосуддю та відмовляти у притулку тим, хто здійснює терористичні акти тощо. Відповідно до п. «с» всі держави повинні відмовляти у притулку тим, хто фінансує, планує, підтримує або скоює терористичні акти..., а також п. «Б», яким держави повинні надавати один одному всіляку підтримку у зв`язку з кримінальним розслідування або кримінальним переслідуванням тощо.

Відповідно п. 18 Резолюції Ради Безпеки ООН № 2178 (2014), S/RES/21789(2014)-1, прийнятої 24.09.2014 року держави-члени закликані підтримувати зусилля один одного з протидії насильницькому екстремізму, який може бути позитивним середовищем для тероризму.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Враховуючи те, що, як під час розгляду відповідачем особової справи заявника, так і під час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанції, позивачем, в обґрунтування його заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано доказів,

по-перше, переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту",

по-друге, таких, які б дали змогу дійти висновку, що позивач підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання,

колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при винесенні оскарженого наказу відносно позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, що регулює відносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.

З огляду на вказане, судом першої інстанції правомірно відмовлено у позові, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу залишає без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 0440/5353/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з того ж часу.

Суддя - доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко