Справа № 825/100/15-а
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2019-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2019 року

Київ

справа №825/100/15-а

адміністративне провадження №К/9901/1303/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

Судді-доповідача - Бевзенка В.М.,

суддів: Шарапи В.М., Данилевич Н.А.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області,

третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року (прийняту у складі головуючого судді - Непочатих В.О.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2015 року (постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді - Троян Н.М., суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.),

ВСТАНОВИВ :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - відповідач), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - третя особа), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2010 по 05.06.2014 та зобов`язати виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2010 по 05.06.2014 за виключенням вже виплаченого грошового забезпечення з 01.05.2010 по 30.04.2011 в сумі 27893,52 грн.;

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток за 2010-2014 роки (з розрахунку 45 діб на рік) та зобов`язати виплатити грошову компенсацію за дні невикористаних щорічних відпусток (2010 - 45 діб, 2011 - 45 діб, 2012 - 45 діб, 2013 - 45 діб, 2014 - 22 доби) з розрахунку розміру грошового забезпечення позивача на час звільнення 11.07.2014 за виключенням виплаченої суми в розмірі 871,50 грн.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час затримки розрахунку по виплаті грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.06.2014 по 28.11.2014, по виплаті компенсації за дні невикористаних відпусток за 2010-2014 роки з розрахунку розміру грошового забезпечення на час звільнення 11.07.2014 в сумі 4357,50 грн.;

- визнати протиправними дії відповідача щодо не включення до довідки про розмір грошового забезпечення для Пенсійного фонду розмірів грошового забезпечення за червень -липень 2014 року та грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з липня 2012 року по червень 2014 року;

- зобов`язати відповідача відкликати з Пенсійного фонду подану 23.10.2014 довідку та надати до органів Пенсійного фонду довідку з зазначенням грошового забезпечення за червень 2014 року та сум грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з липня 2012 року по червень 2014 року, що мають бути нараховані та виплачені позивачу.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.06.2014 № 139 о/с його поновлено на службі з 30.04.2010, але грошове забезпечення за час вимушеного прогулу було виплачено не в повному обсязі.

Крім того, позивач стверджував, що 11.07.2014 він звільнився зі служби за віком, але йому не в повному обсязі виплачена компенсація за неотримані дні відпустки, грошове забезпечення тривалий час не виплачувалось, у наданій до органу пенсійного фонду довідці відповідачем не відображено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та за червень-липень 2014 року.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

3. 20 травня 2015 року Чернігівський окружний адміністративний суд вирішив:

- позов ОСОБА_1 - задовольнити частково;

- визнати протиправними дії УДАІ УМВС України в Чернігівській області щодо невиплати ОСОБА_1 у зв`язку зі звільненням в 2014 році грошової компенсації за 7 днів невикористаної відпустки;

- стягнути з УДАІ УМВС України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану в 2014 році відпустку в сумі 406 (чотириста шість) грн. 70 коп;

- визнати протиправними дії УДАІ УМВС України в Чернігівській області щодо не включення до довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення розмір грошового забезпечення, отриманого ОСОБА_1 в червні 2014 року;

- зобов`язати УДАІ УМВС України в Чернігівській області надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення з зазначенням розміру грошового забезпечення, отриманого ОСОБА_1 в червні 2014 року;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 800 (вісімсот) грн. 00 коп;

- в решті позову відмовити.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

4. 30 липня 2015 року Київський апеляційний адміністративний суд вирішив:

- апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року - без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. У серпні 2015 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України, яку у січні 2018 року передано на розгляд до Верховного Суду.

6. У касаційній скарзі позивач просить:

6.1. Скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в частині, щодо відмови в задоволенні позовних вимог, та прийняти нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

7. Позиція інших учасників справи.

Відповідач надав заперечення на касаційну скаргу позивача в яких просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Третя особа заперечень на касаційну скаргу не надавала.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

8. Аргументи позивача:

8.1. Зокрема, позивач вказує, що має право на грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, який не виплачено за період - 01.05.2011-05.06.2014.

8.2. Вважає, що він у 2014 році має право на грошову компенсацію за дні невикористаних відпусток (45*4=180 діб) відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки».

8.3. Відповідно до ч. 7 ст. 9 КАС України, п. 1.12. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 № 499, ст. 47, 116, 117 КЗпП України ОСОБА_1 має право на отримання грошового забезпечення (заробітної плати) за час затримки розрахунку.

8.4. В разі задоволення вимоги про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за липень - 2012 - червень 2014 року має бути надана відповідачем третій особі змінена довідка про розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Позивач вважає вимогу щодо надання довідки третій особі похідною від виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за липень - 2012 - червень 2014 року.

8.5. В разі задоволення позовних вимог просить відшкодувати понесені позивачем судові витрати

9. Аргументи відповідача:

9.1.Так, в обґрунтування заперечень на касаційну скаргу відповідач зазначає, що грошове забезпечення за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, звільненому з ОВС та поновленому на підставі рішення суду, було правильно нараховано та виплачено за один рік.

9.2. Крім того, відповідач зазначив, що вимоги щодо грошової компенсації позивачу за невикористані відпустки за 2010-2014 роки не підлягають до задоволення, оскільки така компенсація не передбачена жодним нормативним документом.

9.3. Відповідач зазначає, що ніяким чином не було порушено право позивача на належне пенсійне забезпечення, а також, про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за затримку в нарахуванні та виплаті грошового забезпечення при остаточному розрахунку при звільненні.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

10. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач 31 березня 2010 року звернувся до Чернігівського окружного суду з позовом до відповідача про визнання неправомірними і скасування наказів та поновлення на роботі.

Постановою Чернігівського окружного суду від 20 травня 2010 року позовні вимоги задоволено повністю в тому числі і поновлено на роботі та допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2011 року рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове рішення про відмову в задоволені позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 28 травня 2013 року постанову апеляційного суду скасовано та залишено в силі рішення суду першої інстанції.

Наказом УМВС України в Чернігівській області № 139 о/с від 06 червня 2014 року, на підставі постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2010 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 28 травня 2013 року, позивача поновлено на посаді інспектора сектору дорожньо-патрульної служби та організації розшуку викраденого автотранспорту відділу Державної автомобільної інспекції УМВС з 30 квітня 2010 року.

11 липня 2014 року наказом УМВС України в Чернігівській області № 188 о/с підполковника міліції ОСОБА_1 юрисконсульта сектору моніторингу та юридичного забезпечення управління Державної автомобільної інспекції УМВС, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (за віком).

Після звільнення, позивачу виплачено грошове забезпечення в сумі 3679 грн 46 коп., вихідна допомога в сумі 54468 грн 75 коп., компенсація за невикористану відпустку в році звільнення в сумі 871 грн 50 коп., грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один рік в сумі 27893 грн 52 коп.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача, як роботодавця та з метою їх відновлення ОСОБА_1 звернувся за захистом до суду.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

11. Конституція України

Стаття 19 Конституції України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

12. Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення)

Відповідно до пункту 24 Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до абзацу другого пункту 56 Положення, особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

13. Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499 (далі - Інструкція № 499).

Відповідно до п. 1.12. Інструкції № 499 грошове забезпечення, виплачене особі рядового чи начальницького складу несвоєчасно або виплачене їй у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого особа мала на нього право.

14. Постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про Порядок обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Відповідно до вказаного Порядку № 100 визначається середній заробіток працівника.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом 1 пункту 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством. Календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

15. Кодекс законів про працю України.

Стаття 116. Строки розрахунку при звільненні

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

16. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Суд виходить з такого.

Суди попередніх інстанцій при розгляді даної справи дійшли до висновку, що в межах даного спору, положення Кодексу законів про працю України застосуванню не підлягають, а спеціальне законодавство не регулює стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Однак, Суд не погоджується з вказаними висновками та зауважує, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні (висновок Верховного Суду від 15 березня 2019 року в справі №814/2594/16).

17. Судом першої інстанції встановлено, що позивач з моменту прийняття Вищим адміністративним судом України ухвали від 28 травня 2013 року, якою залишено в силі постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2010 року стосовно поновлення позивача на службі з 30 квітня 2010 року, майже рік не звертався до відповідача щодо добровільного виконання або до державної виконавчої служби для примусового виконання судового рішення, і лише 14.05.2014 позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення його на службі.

Разом з цим, суди попередніх інстанцій дійшовши висновку, що відповідачем в повному обсязі виплачено позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, а саме за один рік, не звернули увагу на таке.

Пунктом 24 Положення передбачено право особи на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу.

Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок та не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Суд зазначає про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій, що позивач повинен був вчиняти активні дії щодо його поновлення на роботі, а його грошове забезпечення за час вимушеного прогулу повинно обраховуватись за період з 14 грудня 2012 року по 28 травня 2013 року (прийняття рішення Вищим адміністративним судом України).

Фактично, позивач був поновлений наказом УМВС України в Чернігівській області від 06 червня 2014 року № 139 о/с. Відповідач в своїх додаткових запереченнях на позов зазначає, що копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 28 травня 2013 року отримав 06 червня 2013 року. Тобто обізнаність про необхідність виконання рішення суду не заперечується стороною відповідача.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року (справа № 11-134ас18) вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

При цьому, як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Таким чином, вини позивача у тому, що його було поновлено на роботі майже через рік після постановлення Вищим адміністративним судом України ухвали від 28 травня 2013 року немає.

Відповідно до Порядку № 100 середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів з дня звільнення по день винесення рішення про поновлення.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження суми середньоденної заробітної плати позивача, що позбавляє можливості Суд порахувати недоплачену суму грошового забезпечення.

18. Що стосується висновків судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за дні невикористаних відпусток за період з 2010 року по 2013 рік, Суд зазначає про таке.

До спірних правовідносин щодо надання відпусток для осіб начальницького складу органів внутрішніх справ України, до яких належав позивач, застосовувалось спеціальне законодавство, зокрема Положення № 114.

Відповідно до Положення № 114, а саме розділу IV, визначено порядок надання відпусток особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України. Відповідно до частини 2 пункту 56 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ грошова компенсація виплачується лише за відпустку невикористану в році звільнення.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій що позовна вимога ОСОБА_1 щодо стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки за 2010 - 2013 роки не підлягає задоволенню, а доводи касаційної скарги про необхідність застосування до даних правовідносин Закону України «Про відпустки» є помилковими та не приймаються Судом до уваги, оскільки, пріоритетними в даному випадку є норми спеціального законодавства.

19. Що стосується висновків судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про нарахування та виплату грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, Суд зазначає про таке.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в межах даного спору, положення Кодексу законів про працю України застосуванню не підлягають, а спеціальним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено стягнення відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Так, дійсно, ані Законом України "Про міліцію", ані Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів внутрішніх справ.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство застосовується у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частиною першою статті 117 КЗпП визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація зобов`язані виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Необхідно зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/міліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (висновок Верховного Суду від 14 березня 2019 року в справі №805/5021/15-а).

Як встановлено судом першої інстанції, підполковника міліції ОСОБА_1 юрисконсульта сектору моніторингу та юридичного забезпечення управління Державної автомобільної інспекції УМВС, згідно з Положенням № 114, звільнено 11 липня 2014 року з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, Суд не погоджується з висновками судів щодо відмови у стягненні на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, судами попередніх інстанцій не встановлено, коли саме відповідачем було здійснено остаточну виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу і не враховано, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

20. Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача надати до органів Пенсійного фонду довідку з зазначенням грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з липня 2012 по червень 2014, є похідними від позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 травня 2010 року по 05 червня 2014 року та зобов`язання виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 травня 2010 року по 05 червня 2014 року, в задоволенні яких судами було відмовлено.

21. З огляду на приписи статті 159 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій), обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

22. Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

23. Згідно з пунктами 1, 3 частини 2, 5 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

24. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про залишення постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2015 року в частині задоволених позовних вимог та в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за дні невикористаних відпусток за період з 2010 року по 2013 рік - без змін, а в іншій частині позовних вимог вказані рішення скасувати, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на результат касаційного розгляду та припис частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2015 року в задоволеній частині позовних вимог та в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за дні невикористаних відпусток за період з 2010 року по 2013 рік - залишити без змін, а в іншій частині позовних вимог справу №825/100/15-а направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя - доповідач В.М. Бевзенко

Судді В.М. Шарапа

Н.А. Данилевич