Справа № 813/2667/15
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

14 травня 2019 року

справа №813/2667/15

адміністративне провадження №К/9901/27491/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Ханової Р.Ф.,

суддів - Гончарової І.А., Олендера І.Я.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Стрийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року у складі судді Брильовського Р.М.

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року у складі суддів Ніколіна В.В., Гінди О.М., Качмара В.Я.

у справі № 813/2667/15 (876/6959/15)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Стрийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування фінансових санкцій

У С Т А Н О В И В :

22 травня 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Підприємець, позивач у справі) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Стрийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просив визнати недійсними та скасувати податкове повідомлення-рішення, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, вимогу про сплату суми недоїмки зі сплати єдиного внеску та рішення про застосування штрафних санкцій з мотивів безпідставності їх прийняття.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року, позов задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 29 квітня 2015 року №, визнано протиправною та скасовано вимогу від 29 квітня 2015 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визнано протиправним та скасовано рішення про застосування фінансових санкцій від 29 квітня 2015 року № .

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним рішень.

У вересні 2016 року податковий орган подав касаційну скаргу, в який, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив на касаційну скаргу від позивача до Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку Підприємця щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, за результатами якої складено акт від 17 квітня 2015 року № 795/17-03/ (далі - акт перевірки).

Висновками акта перевірки встановлено порушення:

- підпункту 14.1.138 пункту 14.1 статті 14, пункту 138.1 статті 138, підпункту 138.8.2 пункту 138.8 статті 138, підпункту 139.1.5 пункту 139.1 статті 139, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 144.1 статті 144, пункту 177.1, пункту 177.2, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся на суму 16705,98 грн, в т.ч. за 2013 рік на суму 2945,12 грн, за 2014 рік на суму 13760,86 грн;

- пункту 4 частини 1 статті 4, пункту 3 частини 1 статті 7, частини 11 статті 8, абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого визначено суму податкового зобов'язання по єдиному внеску з чистого доходу від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся на суму 21632,65 грн, в т.ч. за 2013 рік в сумі 6813,00 грн, за 2014 рік в сумі 14819,65 грн.

На підставі акта перевірки податковим органом 29 квітня 2015 року винесено:

- податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 25058,97 грн, в т.ч. за основним платежем - 16705,98 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 8352,99 грн,

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 21632,69 грн,

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 1422,29 грн.

Відповідно до акта перевірки податковий орган вважає, що Підприємцем завищено валові витрати у 2013 році на суму 19634,12 грн та у 2014 році на суму 91739,00 грн, в наслідок чого податковим органом збільшено суму чистого оподаткованого доходу, з якого нараховано суми податку на доходи фізичних осіб та єдиний внесок.

Отже, спірним питанням даної справи є правильність формування валових витрат Підприємцем.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, Суд виходить з наступного.

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла протягом 2013-2014 років) встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до акта перевірки, Підприємцем завищено суму витрат на оплату праці та нарахування на заробітну плату за 2013 рік в сумі 1573,67 грн, та за 2014 рік на 1739,00 грн. Жодних підстав, на яких зроблено такий висновок податковим органом не наведено. Перевіркою встановлено, що протягом 2013-2014 років Підприємець використовував працю 4-х найманих працівників, перевіркою не встановлено розбіжностей при з'ясуванні правильності нарахування та утримання податку на доходи фізичних осіб при виплаті платникам податків доходів.

Таким чином, Суд погоджується з судами попередніх інстанцій, що податковий орган не довів завищення суми витрат в цій частині.

Також, актом встановлено, що Підприємцем включено до складу витрат у 2013 році 18060,45 грн, та у 2014 році 2000,00 грн, які документально не підтверджені. Про це зазначено у акті, в розділі 2.1.3, жодних посилань, на підставі яких даних зроблено цей висновок, податковий орган не наводить. В запереченні на позов, апеляційній та касаційний скаргах податковий орган лише повторює це твердження, не пояснюючи його та не підтверджуючи.

За таких обставин, Суд погоджується з судами попередніх інстанцій, що податковий орган не довів завищення суми витрат в цій частині.

Як зазначено у акті перевірки, Підприємцем безпідставно віднесено до складу витрат придбання основних засобів на суму 88000,00 грн, а саме:

- верстат вартістю 32000,00 грн,

- трансформатор вартістю 18000,00 грн,

- рейси вартістю 33000,00 грн.

Факт придбання вказаних товарів не ставиться під сумнів доводами податкового органу. Відповідач вважає, що дані товари є основними засобами, та у відповідності до приписів підпункту 139.1.5 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, не можуть бути віднесені до витрат.

Суд вважає за необхідне зауважити, що загальна сума придбаних засобів складає 83000,00 грн, ще 5000,00 грн нарахованих податковим органом відповідач не пояснює.

Підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) встановлено, що основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

За приписами підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Пунктом 138.8 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Як зазначено у підпункті 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, та не поставлено під сумнів доводами касаційної скарги, що придбані Підприємцем верстат, трансформатор та рейси використовуються ним при здійсненні основного виду господарської діяльності - обробки деревини.

Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що таки витрати є складовою витрат операційної діяльності.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення судами попередніх інстанцій) встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналогічні вимоги встановлені частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, яка діє на час розгляду справи Верховним Судом.

Враховуючи зазначене, Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що відповідачем конкретних доказів, на підставі яких можна дійти висновку про порушення платником податків норм податкового законодавства, суду не надано.

Доводи касаційної скарги податкового органу зводяться виключно до повторення доводів заперечення на позов та апеляційної скарги, яким надано оцінку судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, податковим органом не зазначено.

Відповідач касаційною скаргою просить про переоцінку, додаткову перевірку доказів, що знаходиться за межами касаційного перегляду встановленими частиною другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційна скарга залишається без задоволення, а рішення судів - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Стрийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2016 року у справі № 813/2667/15 (876/6959/15) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я. Олендер