Справа № 816/983/17
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2019 року

Київ

справа №816/983/17

адміністративне провадження №К/9901/22724/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

Головуючого судді (судді-доповідача) - Бевзенка В.М.,

суддів: Шарапи В.М., Данилевич Н.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні адміністративну справу №816/983/17

за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, -

провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 (прийняту у складі колегії суддів Любчич Л.В., Жигилій С.П., Сіренко О.І.)

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (далі - ТУ ДСА в Полтавській області) щодо нездійснення нарахування судді Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII за період з 01.01.2017 по 31.05.2017;

- стягнути з ТУ ДСА в Полтавській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 31.05.2017, включаючи її складові, виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 32 000 гривень;

- зобов`язати ТУ ДСА в Полтавській області привести нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідність до пункту 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VII, в частині нарахування суддівської винагороди відповідно до положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ, виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, починаючи з 01.06.2017.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2017 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА в Полтавській області в частині не нарахування та не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому частиною 1 статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII, за період з 01.01.2017 по 31.05.2017. Зобов`язано ТУ ДСА в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 31.05.2017, за період фактичної роботи та щорічної додаткової відпустки у розмірі, встановленому частинами 2, 3, 5 статті 133, статті 134 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII, в розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - з 01.01.2017 по 31.05.2017 в розмірі 30% від посадового окладу з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у спірному періоді до статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ та статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII, вносилися зміни, а тому суд погодився із доводами позивача, що починаючи з 01.01.2017 суддівська винагорода суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, повинна обраховуватися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат (частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ) відповідно до розміру встановленого статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VІІІ - 3200 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2017 по справі №816/983/17 скасовано, ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, зокрема, виходив з того, Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32 000 грн. не передбачені, а тому відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та заперечення на неї

Не погоджуючись з рішеннями суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає, що рішення суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У письмовому запереченні на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

ІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Позивач був призначений на посаду судді Ленінського районного суду м. Полтава указом Президента України від 06.05.2006 №350/2006 та наказом Ленінського районного суду м. Полтави від 18.05.2006 №13-ОС зарахований на посаду судді зазначеного суду. Постановою Верховної ради України від 19.05.2011 №3398-VІ позивач обраний на посаду судді цього ж суду безстроково. Наказом Ленінського районного суду м. Полтави від 17.06.2011 №14-ОС зараховано на посаду судді зазначеного суду безстроково з 19.05.2011.

Згідно з розрахункових листів суддівська винагорода позивачу у період з 01.01.2017 по 30.04.2017 нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у загальному розмірі 16 000 грн.

Позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання у відповідності до вимог Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VII.

Не погодившись із вищезазначеними нарахуваннями, 16.06.2017 звернувся до відповідача із відповідною заявою, в якій просив відновити порушені права та встановити з 01.01.2017 суму посадового окладу в розмірі 3 200 грн. згідно Закону 1801-VIII.

ТУ ДСА у Полтавській області листом від 19.06.2017 № 02-19/1191 надало відповідь, в якій роз`яснено, що посадовий оклад з 01.01.2017 установлений у розмірі 16 000 грн. згідно затвердженого штатного розпису Ленінського районного суду м. Полтава від 24.01.2017. Посадові оклади встановлені відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIIІ та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII.

Вважаючи, що обрахунок суддівської винагороди протиправно здійснено із розрахункової величини в розмірі 1 600 грн., визначеної пунктом 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесених змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, а не із розміру мінімальної заробітної плати, як вказано в Законі України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIІI, позивач звернулась до суду з цим позовом.

ІІІ. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно з частиною першої статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIIІ суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За пунктом 22 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIIІ право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 23 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIIІ до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ.

Згідно з частиною третьою статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесених змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є суддею, якого на цю посаду призначено до набрання чинності Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIIІ і який (на дату звернення з цим позовом до суду) не проходив кваліфікаційного оцінювання.

Також, судами встановлено, що відповідач з огляду на вимоги пункту 23 Розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII, суддівську винагороду позивачу нараховував відповідно до статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ, але з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесених змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, тобто з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначено на рівні 1 600 грн. (що становить 16 000 грн.).

В доводах касаційної скарги, позивач зокрема зазначає, що розмір суддівської винагороди визначено у Законі України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ, який є спеціальним нормативним актом для цих правовідносин, тож застосування положень іншого закону, який до того ж звужує обсяг гарантій суддівської незалежності, є безпідставним. Тобто, позивач вважає, що суддівську винагороду йому мали б нараховувати з розрахунку мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму.

Верховний Суд раніше вже висловлював правову позицію у справі, фактичні обставини якої є подібними до обставин цієї справи. Зокрема у справі № 820/1853/17 колегія суддів зазначила, що норма частини третьої статті 133 України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ є банкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, як-от пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесених змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, яким установлено, що мінімальна заробітна плата (3 200 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Таким чином законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати (3200,00 грн.) як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що «До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 гривень».

На підставі наведеного колегія суддів висловила правовий висновок, за яким: законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3 200 грн.; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1 600 грн.

Таким врегулюванням законодавець не порушив гарантій суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до такого врегулювання.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом апеляційної інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М.Бевзенко

Судді В.М.Шарапа

Н.А.Данилевич