Справа № 1640/3125/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 р.Справа № 1640/3125/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороз М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 08.01.19 року по справі № 1640/3125/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "НДІ КОЛАН"

до Головного управління ДФС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "НДІ КОЛАН" звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.06.2018 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з земельного податку з юридичних осіб в сумі 1 274 738 грн 83 коп., з тому числі за податковим зобов`язанням в розмірі 1 019 791 грн 06 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 254 947 грн 77 коп.; визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.06.2018 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 18 406 грн 68 коп., з тому числі за податковим зобов`язанням в розмірі 12 271 грн 12 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 6 135 грн 56 коп.; визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.06.2018 року № , яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб: за штрафними (фінансовими) санкціями - в розмірі 12127 грн 19 коп. та суму пені - 393 грн 16 коп.; визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.06.2018 року № , яким нарахована сума штрафу за порушення граничних строків реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в сумі 5 880 грн 96 коп.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.12.2018р. адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "НДІ КОЛАН" задоволено повністю. Податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Полтавській області № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року визнано протиправними та скасовано. Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства "НДІ КОЛАН" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області витрати зі сплати судового збору у сумі 19 674,0 грн.

ГУ ДФС у Полтавській області , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає, що зазначене рішення прийнято з порушеннями норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню. Суть порушення норм матеріального права полягає в тому, що судом першої інстанції не враховано нормативно обґрунтовану позицію ГУ ДФС у Полтавській області. На необґрунтованість викладеної у рішенні суду 1-ої інстанції позиції щодо порядку проведення перевірки та належності доказів зазначаємо про такі фактичні йобставини та їх урегульованість на законодавчому рівні. ГУ ДФС у Полтавській області отримано ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Полтави по справі № 552/2029/18 від 08.05.2018 стосовно проведення позапланової виїзної документальної перевірки Публічного акціонерного товариства «НДІ Колан» (податковий номер 04637622) за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.02.2018 за № 0000007, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України. При цьому, звертає увагу колегії суду на правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 28.08.2018 у справі №12/1212/17 (адміністративне провадження №К/9901/46913/18) в частині правомірності прийняття відповідачем наказу про проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача на підставі ухвали слідчого з врахуванням норм Податкового кодексу України. Вказана вище законодавчо врегульована позиція простежується й у постанові Верховного Суду від 19.11.2018 у справі №805/3992/17-а (адміністративне провадження №К/9901/3б722/18), в якій наголошується, що «...ані положення Кримінального процесуального кодексу України, ані положення Кодексу адміністративного судочинства України не надають судам в порядку адміністративного судочинства повноважень перевіряти ухвали слідчих суддів, прийнятих в межах кримінального провадження та вирішувати питання, що пов`язані з виконанням ухвал слідчих суддів, тощо. Тобто, ГУ ДФС у Полтавській відповідно до підпункту п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 78.1.11 п. 78.1, п. 78.2, ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України та на підставі наказу ГУ ДФС у Полтавській області від 11.15.2018 № 1218 правомірно проведено документальну позапланову виїзну документальну перевірку Публічного акціонерного товариства «НДІ Колан» (податковий номер 04637622) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 та складено акт перевірки від 04.06.2018 № 671/16-31-14-01-10/04637622 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ПАТ «НДІ КОЛАН» (податковий номер 04637622) з питань дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017». Враховуючи ухвалу слідчого судді та беручи до уваги, що вказане рішення підлягає обов`язковому у виконанню сторонами яких воно та з урахування п. 78.2 ст. 78 та п. 102.1 ст. 102 ПК України (обмеження у підставах призначення перевірки не застосовується до перевірок призначених у межах кримінального провадження в зв`язку з неподанням Позивачем декларації з податку на доходи фізичних осіб за 2015 рік та декларацій з ПДВ), Головним управлінням ДФС у Полтавській області в наказі про проведення перевірки визначено період проведення перевірки з 01.01.2014 по 29.08.2017. Таким чином наказ ГУ ДФС у Полтавській області від 18.04.18 за №1000 є правомірним та виданий з дотриманням вимог Податкового кодексу України . Вказує на те , що ПАТ «НДІ Колан» в силу приписів ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України не відноситься до жодної із перерахованих категорій, тому застосування до позивача ставки податку у розмірі 4 % за земельні ділянки державної та комунальної власності, що перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання, які не належать до державної та комунальної власності та відповідно до Земельного кодексу України не можуть набувати права постійного користування землею, з урахуванням положень рішення Полтавської міської ради «Про встановлення податків і зборів» від 10.07.2015 (50 сесія 6 скликання) є правомірним. ПАТ «НДІ Колан» не можна вважати постійним землекористувачем і він не відноситься до осіб, яким право постійного землекористування може залежати відповідно до статті 92 Земельного кодексу України, тому ставка податку за землю повинна становити саме 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а не 1,2 %, як на цьому наполягає Позивач. На спростування позиції позивача до суду 1-ої інстанції долучались 2 висновки судової економічної експертизи по кримінальному провадженню №0000007, один з яких судом взагалі не був взятий до уваги та не спростований . Також, звертає увагу , що позивач як податковий агент недотрималось строку перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб, тим самим порушив граничні строки сплати (перерахування) до бюджету зазначеного податку. Оскільки відповідно до технічного паспорту адміністративний корпус має складові, які не задіяні в процесі виробництва, то ці площі не підпадають під дію абз. "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. На це вказує також правова позиція сформована у постановах Верховного Суду, викладену у постановах від 15.05.2018 № 806/2461/17 (К/9901/27759/18) та № 806/2676/17 (К/9901/28719/18) в розрізі застосування норми матеріального права - абз. Є пп. 266.2 ст. 266 ПК України, яке підлягає використанню при вирішенні відповідних спірних відносин. Так чи інакше будь-які податкові преференції законодавець в першу чергу надає виробничому сектору з метою стимулювання певних галузей економіки, тоді як бажання позивача скористатися такою преференцією призведе лише до консервації стану неефективного використання майна з метою уникнення обов`язку нести справедливий податковий тягар, що прямо суперечить принципу, закріпленому ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України, відповідно до якого власність зобов`язує». Проте судом 1-ої інстанції було зазначено, що окреслена прав о застосовним органом позиція не підлягає врахуванню з огляду на невідповідність суб`єктного складу - а саме стороною в межах спірних відносин виступала фізична особа-підприємець, на противагу вказаному твердженню наголошувалось на тому, що правовий висновок Верховного Суду немає жодних обмежень за суб`єктним критерієм та може застосовуватись щодо підприємств. В якості підтвердження наявної у Відповідача позиції зверталась увага суду на постанову Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року по справі №821/1904/17 (адміністративне провадження №К/9901/61748/18). В межах розгляду спірних відносин також не було враховано, що у відповідності до позиції Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №876/3700/18 (адміністративне провадження №К/9901/11074/18), яка погоджується із вмотивованими висновками Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 встановлено, що підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно до законодавства, до житлового фонду. У неоіситловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі. Аналіз вказаної норми дозволяє зробити висновок, що зазначена класифікація об`єктів нерухомого майна зроблена за критерієм цільового призначення будівлі. Так, зокрема, підпунктом "ґ" виділені будівлі промислові та склади, будівлі, які використовуються як приміщення для конторських та адміністративних цілей, у тому числі для промислових підприємств, є об`єктом оподаткування податку на нерухомість. Тобто, вирішальну роль в даному випадку має не тільки тип об`єкту нерухомості, а ще й подальше використання у відповідності до цільового призначення. При цьому, на стадії розгляду спірних відносин судом першої інстанції не враховано, що перелік долучених на виконання вимог суду Позивачем додаткових доказів в частині використання приміщень у виробництві, ГУ ДФС у Полтавській області вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає врахуванню. Станом на дату проведення перевірки та станом на дату підготовки висновку несвоєчасно зареєстровані податкові накладні видано інформаційною базою «Податковий блок» як розрахунки коригування до податкових накладних, що несвоєчасно зареєстровано. Судом першої інстанції не дотримано принцип законності, оскільки рішення зі спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, встановленими судом. Вважає , що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, зокрема, ст.129 Конституції України, ст.ст.6, 9, 72, 90, 242 КАС України, що полягає в неповному з`ясуванні обставин справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню. Вказує , що ГУ ДФС у Полтавській області, діючи відповідно до ст. 20 та ст. 21 Податкового кодексу України забезпечуючи виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та повною мірою використовуючи надані законодавством права, правомірно прийнято податкові повідомлення-рішення від № , № , № та № , на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України, як цього вимагає ст. 19 Конституції України. Просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 року та винести нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «НДІ Колан» відмовити в повному обсязі.

ПАТ «НДІ Колан» подало до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з урахуванням всіх обставин справи , просить суд апеляційної інстанції просимо суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2018 року по справі №1640/3125/18 без змін, як таке , що ухвалено з дотриманням норм процесуального і матеріального права.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги , наполягав на її задоволенні .

Представник позивача в судовому засіданні заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню, просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Сторони по справі в розумінні вимог КАС України повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає , виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що У період з 14.05.2018 по 25.05.2018 відповідно до наказу про проведення позапланової виїзної документальної перевірки від 11.05.2018 № 1218 , виданого на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суму м. Полтави по справі № 552/2029/18 від 08.05.2018 , посадовими особами Головного управління ДФС у Полтавській області на підставі направлень на перевірку від № 1297, № 1298, № 1314 від 11 проведено позапланову виїзну документальну перевірку ПАТ "НДІ КОЛАН" з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017.

За результатами перевірки складено акт від 04.06.2018 № 671/16-31-14-01-10/ 04637622 /а.с. 36-52 т.1/ (надалі - акт), в якому відображені наступні порушення:

- пп. 4.6.2 розділу 4 "Плата за землю" Додатка № 1 до рішення 50 сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 10 липня 2015 року "Про встановлення місцевих податків і зборів", п. 271.1 статті 271 , п. 274.2 статті 274, п. 284.1 статті 284, п. 287.1 статті 287 Податкового кодексу України в частині заниження суми земельного податку на загальну суму 1019791 грн 06 коп., у тому числі за 2016 рік - 495 733 грн 96 коп, за 2017 рік - 524057 грн 10 коп.;

- пп. 266.2.1 п. 266.2, пп. 266.3.3 п. 266.3, пп. 266.5.1 п. 266.5 статті 266 Податкового кодексу України, в частині заниження податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно на загальну суму за 2017 рік - 12 271 грн 12 коп.,

- абз. 11 пункту 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України в частині порушення термінів реєстрації податкових накладних;

- п. 176.2 "а" статті 176, пп. 168.1.5 п. 168.1 статті 168 Податкового кодексу України - підприємство несвоєчасно здійснювало перерахування податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 121 271 грн 91 коп., в тому числі: у квітні 2017 року на суму 88 873 грн 82 коп. із затримкою на 10 календарних днів та у серпні 2017 року на суму 32 398 грн 09 коп. із затримкою 1 календарний день.

Не погодившись із зазначеним актом, позивач 08 червня 2018 року подав до ГУ ДФС у Полтавській області заперечення (№ 34), за результатом розгляду якого відповідачем надана відповідь від 18 червня 2018 року № 13556/10/16-31-14-03-21, зі змісту якої вбачається, що висновки акта перевірки від 04.06.2018 № 671/16-31-14-01-10/ 04637622 залишені без змін.

На підставі акта перевірки ГУ ДФС у Полтавській області винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- № від 21.06.2018 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з земельного податку з юридичних осіб в сумі 1 274 738 грн 83 коп., з тому числі за податковим зобов`язанням в розмірі 1 019 791 грн 06 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 254 947 грн 77 коп. ;

- № від 21.06.2018 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 18 406 грн 68 коп., з тому числі за податковим зобов`язанням в розмірі 12 271 грн 12 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 6 135 грн 56 коп.;

- № від 21.06.2018 року, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб: за штрафними (фінансовими) санкціями - в розмірі 12127 грн 19 коп. та суму пені - 393 грн 16 коп.;

- № від 21.06.2018 року, яким нарахована сума штрафу за порушення граничних строків реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в сумі 5 880 грн 96 коп.

Зазначені податкові повідомлення-рішення ПАТ "НДІ КОЛАН" оскаржило в адміністративному порядку, звернувшись зі скаргою до Державної фіскальної служби України.

19 липня 2018 року ДФС України своїм рішенням № 24003/6/99-99-11-03-01-25 продовжила строк розгляду скарги.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 27.08.2018 № 27528/6/99-99-11-03-01-25 податкові повідомлення-рішення № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року залишені без змін, а скарга - без задоволення.

Позивач не погодився з такими податковими повідомленнями-рішеннями, у зв`язку з чим оскаржив їх до суду.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що податкові повідомлення - рішення № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року суперечать нормам Податкового кодексу України, винесені без урахування усіх обставин, які мають значення для прийняття такого рішення, а отже протиправні і підлягають скасуванню

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до пп.12.3.1 п. 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з пп. 12.3.2 п. 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Статтею 269 Податкового кодексу України встановлено, що платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до підпункту 271.1.1 п. 271.1 статті 271 Податкового кодексу України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Відповідно до пункту 274.2 статті 274 Податкового кодексу України, ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

Згідно з пунктом 284.1 статті 284 Податкового кодексу України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки рішення щодо ставок земельного податку та наданих пільг зі сплати земельного податку юридичним та/або фізичним особам за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної норми Рішенням п`ятдесятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 10 липня 2015 року встановлені місцеві податки. Так, у додатку № 1 до вказаного рішення у розділі 4 " Плата за землю" встановлено пп. 4.6.1, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1,2 відсотки від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених, зокрема, у пункті 4.6.2.

В свою чергу, згідно з п. 4.6.2 додатку № 1 вказаного Рішення, ставка податку за земельні ділянки державної та комунальної власності, що перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання, які не належать до державної та комунальної власності та відповідно до Земельного кодексу не можуть набувати права постійного користування землею, встановлюється у розмірі 4 відсотків від їх нормативної грошової оцінки.

Пунктом 287.1 статті 287 Податкового кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з пп. 266.2.1 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

В свою чергу абз. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до пп. 266.3.3 п. 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

Підпунктом 266.5.1 п. 266.5 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Щодо податку з доходів фізичних осіб

Підпунктом 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України передбачено, що податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Згідно з пп. 168.1.3 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, якщо згідно з нормами цього розділу окремі види оподатковуваних доходів (прибутків) не підлягають оподаткуванню під час їх нарахування чи виплати, але не є звільненими від оподаткування, платник податку зобов`язаний самостійно включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу податку та подати річну декларацію з цього податку.

Відповідно до пп. 168.1.4. пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, якщо оподатковуваний дохід надається у негрошовій формі чи виплачується готівкою з каси податкового агента, податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом трьох банківських днів з дня, що настає за днем такого нарахування (виплати, надання).

Згідно з пп. 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Підпунктом "а" пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України встановлено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Відповідно до п. 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Відповідно до п. 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з п. 201.10 вказаної статті При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені;

для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).

У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Приймаючи оскаржувані рішення відповідач керувався власними висновками про заниження позивачем суми земельного податку на загальну суму 1 019 791 грн 06 коп., у тому числі за 2016 рік - 495 733 грн 96 коп., за 2017 рік - 524057 грн 10 коп.

Наказом Міністерства машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України № 1311 від 30 вересня 1994 року на базі Науково-дослідного і конструкторсько-технологічного інституту емальованого хімічного обладнання і нових технологій створено ВАТ "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого хімічного обладнання і нових технологій" м. Полтава.

29 листопада 1994 року Виконкомом Полтавської міської ради зареєстрований статут ВАТ "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого хімічного обладнання і нових технологій", у п.3.3 якого зазначено, що ВАТ "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого хімічного обладнання і нових технологій" є правонаступником Державного підприємства Науково-дослідного і конструкторсько-технологічного інституту емальованого хімічного обладнання.

З матеріалів справи встановлено, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15 квітня 2002 року у справі № 8/447/5П визнано недійсним рішення Виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів № 258 від 12.09.2001 в частині закріплення за ВАТ "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого хімічного обладнання і нових технологій" земельної ділянки на умовах тимчасового користування строком на 1 рік. Зобов`язано Виконавчий комітет Полтавської міської ради народних депутатів видати ВАТ "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого хімічного обладнання і нових технологій" Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 3,13 га, розташованої за адресою м. Полтава, вул. Фрунзе, 153.

На виконання вказаної постанови 15 листопада 2002 року Виконавчим комітетом Полтавської міської ради виданий Державний акт на право постійного користування землею НОМЕР_1 ВАТ "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого хімічного обладнання і нових технологій" - 3,13 га по вул. Фрунзе, 153, у м. Полтаві.

В подальшому, ВАТ "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого хімічного обладнання і нових технологій" своїм рішенням загальних зборів змінило назву на ВАТ "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого хімічного обладнання і нових технологій КОЛАН", що відображено в статуті, зареєстрованому Розпорядженням Виконавчого комітету Полтавської міської ради № 116-р від 20.02.2004.

Тобто, позивач - ВАТ "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого хімічного обладнання і нових технологій КОЛАН", є правонаступником Державного підприємства Науково-дослідного і конструкторсько-технологічного інституту емальованого хімічного обладнання.

Досліджуючи питання, чи перейшло до правонаступника Державного підприємства право постійного користування спірною земельною ділянкою, суд виходить з того, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення юридичної особи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

Оскільки утворене внаслідок реорганізації Відкрите акціонерне товариство відповідно до статуту визначено як правонаступник державного підприємства, враховуючи те, що Харківським апеляційним господарським судом 15 квітня 2002 року у справі № 8/447/5П визнано право постійного користування земельною ділянкою 3,13 га по вул . Фрунзе, 153, у м.Полтаві за ВАТ "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут емальованого хімічного обладнання і нових технологій", суд приходить до висновку, що позивач є правонаступником Державного підприємства та йому належить право постійного користування такою земельною ділянкою.

Не знаходять свого об`єктивного підтвердження аргументи відповідача відносно того, що позивач не може мати права постійного користування земельною ділянкою з огляду те, що ПАТ "НДІ КОЛАН" не відноситься до жодної з категорій, визначених п. 2 статті 92 Земельного кодексу України, у тому числі, не обліковується в Реєстрі корпоративних прав держави у зв`язку з відсутністю державної частки у статутному капіталі зазначеного підприємства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування";

ґ) заклади освіти незалежно від форми власності;

д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до чинних норм законодавства дійсно позивач не відноситься до жодної категорій осіб, які можуть бути постійними землекористувачами. Однак, необхідно зазначити, що право постійного землекористування позивач отримав внаслідок процесу реорганізації Державного підприємства, що розпочався ще у 1994 році.

У даній справі застосовними є висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні № 5-рп/2005 від 22.09.2005 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), де Конституційний Суд України вказав наступне:

"Чинний Кодекс, прийнятий 25 жовтня 2001 року, визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина перша статті 92).

Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 1 липня 2004 року передбачено, зокрема, обов`язковість державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою, права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб тощо.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

Використання терміна "набувають", що означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь", після набрання чинності статтею 92 Кодексу свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках за станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення".

Згідно з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 5-рп/2005 від 22.09.2005, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку відповідно до норм права, що діяли на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється у тому разі, якщо особа, яка за чинним законодавством не може набути таке право, не здійснить його переоформлення у право власності або право оренди.

В апеляційній скарзі відповідачем не спростовано той факт , що Державний акт на право користування землею НОМЕР_1 видано було на підставі постанови Харківського апеляційного господарського суду від 15 квітня 2002 року по сппаві №8/447/5П і речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 р., визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до раніше чинного законодавства (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Також, не обґрунтовано і не спростовано той факт, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними (в розумінні вимог п. 10 розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Також, податковим органом у апеляційній скарзі не доведено і не спростовано те, що право користування земельною ділянкою не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, а зберігається за ним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України зі справи № 6-14цс11, викладеному у постанові від 26.09.2011, у постанові ВГСУ від 17.03.2015 р. у справі №924/1180/14, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018р. у справі № 914/1633/16.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги до не приймає до уваги висновок № 605/606 судової-економічної експертизи по кримінальному провадженню № 0000007, яким встановлено заниження позивачем суми земельного податку за 2016 рік, оскільки такий висновок експертизи не містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі. Також, колегія суддів зазначає , що експертиза призначена та проведена не в межах цієї судової справи , даний висновок експертизи є доказом , отриманим в рамках кримінального провадження. Порядок та правомірність його отримання фіскальним органом в ході позапланової перевірки не наведено. Підстави враховувати його у якості доказу у адміністративній справі законом не передбачені, тому доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції такого висновку експертизи є безпідставним. При цьому, висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та встановлені на підставі фактичних обставин.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем правомірно обрахований і сплачений земельний податок відповідно до п. 4.6.1 Додатку №1 до Рішення п`ятдесятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 10 липня 2015 року у розмірі 1,2 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки як простійним користувачем. Отже, нарахування відповідачем земельного податку зі застосуванням ставки податку у розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки є протиправним.

Щодо висновків контролюючого органу про заниження податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно на загальну суму за 2017 рік - 12 271 грн 12 коп., судом встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 01.08.2006 року , виданого Управлінням житлово - комунального, господарства ПАТ "НДІ КОЛАН" має у власності нежитлові будівлі та споруди за адресою АДРЕСА_1 , а саме: - адміністративний корпус А-1, А-3 -2663,5 кв.м.; інженерний корпус, Б-4, Б-5 - 8134,5 кв.м., технічний корпус, В-1, 632 кв.м.; експериментальний копус, Г-1, Г-2, 12475,8 кв.м., пункт охорони, Д-1, 7,4 кв.м., тимчасова будівля, Е-1, 11,9 кв.м., авто гараж, Ж-1, 497,0 кв.м., склад хімреактивів, З-1, 22,3 кв.м., склад ПММ, К-1, 40,0 кв.м., пункт охорони, Л-1, 3,8 кв.м., склад центральний , М-1, 192 кв.м., насосна станція, Н-1, 83,0 кв.м., склад балонів кисню, О-1, 23,4 кв.м., автогараж, П-1, 380,6 кв.м., камера реакційна, Р-1, 35,6 кв.м., підземне сховище пального, № 1; огорожа, №2-4; замощення, №5; протипожежний резервуар № 6; відстійник - нейтралізатор, №7.

В акті перевірки перевіряючим зазначено, що частина площі об`єкту нежитлової нерухомості не знайшла своє відображення у податковій декларації по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, та в результаті не нараховано та не сплачено податок до бюджету.

Законом України "Про знесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71, який набрав чинності 1 січня 2015 року, встановлені правила оподаткування нерухомості.

Внесеними змінами розширено базу оподаткування для податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Так, відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового Кодексу України, під оподаткування потрапили, крім об`єктів житлової, об`єкти нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки.

Відповідно до абз. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Водночас суд зазначає, що з моменту набрання чинності Законом України "Про знесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", податковим законодавством не визначено поняття "будівлі промисловості" та "промислове підприємство", в розумінні пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Згідно зі ст. 4 Податкового кодексу України, єдиний підхід до встановлення податків та зборів - це, насамперед, визначення на законодавчому рівні всіх обов`язкових елементів податку. Відсутність хоча б одного із елементів означає, що обов`язок платника податків щодо сплати податку не встановлений.

Відповідно до п.3.1 ст.3 Податкового кодексу України, податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Згідно з положеннями п.5.2, п. 5.3 ст.5 Податкового кодексу України, якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать цьому кодексу, то для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення Податкового кодексу. Інші терміни, що застосовуються в цьому кодексі й не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 затверджено наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507 та розроблено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.1998 №971 для вирішення таких завдань: а) виконання комплексу облікових функцій щодо будівельної діяльності в рамках робіт з державної статистики, включаючи статистику цін на будівельну продукцію; б) проведення робіт з перепису, оцінки та переоцінки вартості та стану будівель і споруд; в) проведення зіставлення національних статистичних даних щодо продукції будівництва з даними Статистичної комісії Європейського Союзу (Євростату); г) проведення соціологічних досліджень з питань будівництва, забезпечення житлом і різними послугами населення України; д) розроблення аналітичних показників та прогнозування інвестицій в економіку України.

Відповідно до названого Державного класифікатора, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.

Згідно з ч.2 ст.191 Цивільного кодексу України, до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торгову марку або інші позначення та права, якщо протилежне не встановлено договором або законом.

Отже, "будівлі промисловості" неможливо вважати лише промисловими та складськими будівлями, тобто тими, що використовуються для виробництва та зберігання продукції, зберігання матеріалів. Будівлі, які не задіяні безпосередньо для виготовлення продукції, використовуються промисловим підприємством для розміщення персоналу та обладнання, необхідного для адміністративного, побутового (опалення, водопостачання тощо), транспортного забезпечення, а також виконання інших функцій.

Таким чином, будівлі (як виробничі, так і адміністративні та допоміжні), що входять до складу цілісного майнового комплексу промислового підприємства та використовуються для забезпечення його діяльності, необхідно відносити до будівель промисловості в розумінні абз. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 866523 від 01.08.2006 року позивач є власником нежитлових будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , які відповідають коду класифікації будівель та споруд - 1251 з ДК 018-2000, тобто "Будівлі промислові".

Згідно довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України серії АА № 566422 основними видами діяльності позивача за КВЕД - 2010 є: 72.19 дослідження й експериментальні розробки у сфері інших природничих і технічних наук; 28.29 виробництво інших машин і устаткування загального призначення, що також відповідає функціональному призначенню об`єктів нерухомості.

В підтвердження використання спірних приміщень в процесі виробництва позивачем ПАТ «НДІ КОЛАН» надано технічний паспорт, у якому зазначено будівлі саме як виробничі, накази по підприємству щодо використання в господарській діяльності спірних приміщень за 2015-2017р. , приписи Державного пожежного нагляду.

Разом з тим, в межах спірних відносин наявні обидві умови, визначені пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а саме наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств .

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року, справа №806/2676/17 , № 806/2461/17, у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року справа №821/1904/17на які вказує сам апелянт в апеляційній скарзі.

Позивачем надані суду належні докази щодо використання спірних приміщень в процесі виробництва та їх перебування у власності промислових підприємств, а тому висновки відповідача про те, що вони не підпадають під дію підпункту 266.2.2 пункту 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України є хибними та такими, що не відповідають законодавству.

Крім того, відповідач у апеляційній скарзі не довів належними доказами, що позивач ПАТ «НДІ КОЛАН» не здійснює повний цикл виробництва масляних фільтрів для двигунів внутрішнього згорання більш як 40 модифікацій, не є промисловим підприємством, не здійснює діяльність пов`язану з науково - технічними розробками ( на базі підприємства розроблено і зареєстровано 73 патенти) і виробництвом інших машин і

устаткування загального призначення (КВЕД 28.29), адміністративний корпус, не задіяний для виготовлення продукції, не використовується промисловим підприємством для розміщення персоналу та обладнання, необхідного для адміністративного, побутового (опалення, водопостачання тощо), а також виконання інших функцій, не є частиною єдиного майнового комплексу та не використовується підприємством для забезпечення його діяльності.

Констатуючи порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та недодержання Україною вимоги щодо якості податкових законів, Європейський суд з прав людини у справах "Щокін проти України" (2010 рік, заяви №23759/03 та №37943/06) та "Серков проти України" (2011 рік, заява №39766/05), зазначив, що у разі якщо відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим, воно не відповідає вимозі щодо якості закону й не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання в майнові права заявника. До того ж національні органи не дотрималися вимог законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом в аналогічних правовідносинах, викладену в постановах наведених вище.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що відповідачем без належних правових підстав нараховане позивачу податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2017 рік, про що винесене оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 21.06.2018 року № .

Стосовно порушення термінів реєстрації коригуючих розрахунків встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 15 вересня 2017 року сформовано податкову накладну за № 12 на суму 320000 грн та зареєстровано по першій події - передоплаті за платіжним дорученням № 17264 від 15.09.2017 року.

На момент формування акту виконаних робіт відбулась зміна вартості та зміна номенклатури, що призвело до необхідності формування розрахунку коригування.

До 28 листопада 2017 року правилами реєстрації розрахунків коригування, що розміщені в категорії 101 "Податок на додану вартість" (101.15) на Загальнодоступному інформаційно-довідковому ресурсі на сайті http://zir.sfs.gov.ua, передбачалось, що в разі зміни номенклатури постачання слід скласти один розрахунок коригування: в одному рядку зазначити зі знаком "-" показники про товари/послуги, постачання яких скасовано, у другому - зі знаком " + " відомості щодо товарів/послуг, які фактично постачаються. При цьому в графі 2 "Причина коригування" р. Б РК контролери рекомендували зазначати "зміна номенклатури", а в графі 1 "№ з/п рядка податкової накладної, що коригується" - вказати один і той самий номер рядка первісної податкової накладної .

28 листопада 2017 року такі відповіді в категорії 101.15 Загальнодоступного інформаційно-довідкового ресурсу було переведено до нечинних у зв`язку з уточненням редакції відповіді безпосередньо контролюючим органом.

Водночас у реєстрації розрахунку коригування на зміну номенклатури фіскальні органи стали відмовляти із зазначенням про те, що забороняється дублювання номера рядка базової податкової накладної у гр. l розрахунку коригування.

Відповідач змінив правила заповнення розрахунку коригування, але повідомлення про це затримав на декілька днів.

Даний факт не оспорювався сторонами у справі.

У результаті чого підприємству неодноразово відмовляли в реєстрації "нульових" розрахунків коригувань на зміну номенклатури напередодні спливу терміну реєстрації податкових документів саме за другу половину листопада.

Надалі позивачу надана рекомендація відповідача скласти два окремих розрахунки коригувань:

- у першому зі знаком "-" зазначаються показники щодо товарів/послуг, номенклатуру яких виправляють;

- у другому зі знаком "+" показуються товари/ послуги, які фактично постачають.

Після неодноразової спроби здійснити реєстрацію відповідного розрахунку коригування, що підтверджується матеріалами справи, вказану реєстрацію позивачу вдалось здійснити 20.12.2017, надіславши до Єдиного державного реєстру податкових накладних розрахунок коригування № 27.

Тобто, що розрахунок коригування № 27 від 30.11.2017 був зареєстрований з порушенням встановлених граничних термінів для його реєстрації з причин зміни контролюючим органом відповідних правил реєстрації та за відсутності у належний для подання такого розрахунку період правового регулювання необхідної поведінки платника податків.

Європейський суд з прав людини у своєму Рішенні у справі "Рисовський проти України" підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Отже, порушення позивачем податкового законодавства в частині реєстрації розрахунку коригування до податкової накладної з порушенням граничних строків сталося через порушення суб`єктом владних повноважень принципу "належного урядування". Змінивши порядок реєстрації розрахунків коригування і затримавши повідомлення про це позивача, саме контролюючий орган створив обставини, за яких ПАТ "НДІ "КОЛАН" був позбавлений можливості вчасно зареєструвати відповідний розрахунок.

Таким чином, відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій за порушення термінів реєстрації розрахунку коригування № 27 від 30.11.2017 (дата реєстрації - 20.12.2017).

Відносно порушення термінів реєстрації розрахунків коригування № 27 від 02.02.2017 (дата реєстрації 17.03.2017), № 23 від 30.10.2017 (дата реєстрації 17.11.2015), судом встановлено, що за такі порушення позивач вже був притягнутий до відповідальності ДПІ у м.Полтаві за наслідками раніше проведеної перевірки. Даний факт не спростований представником відповідача у судовому засіданні.

Враховуючи те, що особа не може притягатись до відповідальності за одне і теж порушення двічі, нарахування штрафних санкцій за порушення термінів реєстрації вказаних розрахунків коригування податковим повідомленням - рішенням від 21.06.2018 № вдруге є протиправним.

Тобто, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції , що податкове повідомлення - рішення від 21.06.2018 № є необґрунтованим, та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства і підлягає скасуванню.

Щодо висновків контролюючого органу про несвоєчасне здійснення позивачем перерахунку податку з доходів фізичних осіб у 2017 році на загальну суму 121 271 грн 91 коп. встановлено наступне.

Відповідних висновків відповідач дійшов, встановивши, що підприємство як податковий агент недотрималось строку перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб. Такі недотримання за висновками ГУ ДФС у Полтавській області припадають на 30.04.2017 (дата операції - 03.05.2017 на суму 40 000 грн), 30.04.2017 (дата операції - 10.05.2017 на суму 48 873 грн 82 коп.), 30.08.2017 (дата операції - 31.08.2017 на суму 180 грн), 30.08.2017 (дата операції - 31.08.2017 на суму32218 грн 09 коп.).

Так, Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 850-р від 16.11.2016 "Про перенесення робочих днів у 2017 році" з метою створення сприятливих умов для святкування 9 травня - Дня перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (Дня перемоги) та 24 серпня - Дня незалежності України, а також забезпечення раціонального використання робочого часу рекомендовано керівникам підприємств, установ та організацій (за винятком органів Пенсійного фонду України, Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта", Державної казначейської служби та банківських установ) перенести у порядку і на умовах, визначених законодавством, у 2017 році для працівників, яким установлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, робочі дні з: понеділка 8 травня - на суботу 13 травня; п`ятниці 25 серпня - на суботу 19 серпня.

З огляду на такі положення, у квітні - травні 2017 року фактично мали місце вихідні у період з 29.04.2017 по 02.05.2017 та 06.05.2017 по 09.05.2017.

Податковий кодекс України не містить застережень щодо строку сплати податку у разі якщо останній день строку його сплати припадає на вихідний або святковий день.

Водночас в Європейській конвенції про обчислення строків (ETS N 76) від 16.05.1972, підписаній державами - членами Ради Європи, яка застосовується до обчислення строків у цивільних, комерційних і адміністративних справах, у статті 5 визначено, що при обчисленні строку суботи, неділі та офіційні свята враховуються. Однак, якщо diesadquem (для цілей цієї Конвенції термін "diesadquem" означає день, у який строк спливає) строку, до спливу якого має бути здійснена та чи інша дія, припадає на суботу, неділю, офіційне свято чи день, який вважається офіційним святом, встановлений строк продовжується на перший робочий день, який настає після них.

Згідно з пунктом 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на положення Європейської конвенції про обчислення строків, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про обґрунтованість перенесення граничного строку сплати податкового зобов`язання, якщо останній день сплати припадає на вихідний день, на перший після нього робочий день.

У даному випадку якщо граничний строк перерахування податку на доходи фізичних осіб припадав на 30 квітня 2017 року, враховуючи, що цей день був вихідним, день сплати такого податку переноситься на перший робочий день, тобто на 03 травня 2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем перераховано суму податку у розмірі 40 000 грн. саме 03.05.2017.

Порушення строку перерахування податку на суму 48 873 грн 82 коп. 10.05.2017 по терміну сплати 30.04.2017 позивач не пояснив і не спростовував. Однак з даного приводу суд вважає застосування штрафних санкцій протиправним, посилаючись на свої висновки щодо неналежності доказу такого порушення - акту проведеної відповідачем перевірки; та щодо протиправного способу встановлення відповідних порушень.

Стосовно перерахованого податку 31 серпня 2017 року по терміну перерахування 30 серпня 2017 року, суд зазначає таке.

Перерахування податку на доходи фізичних осіб 31 серпня 2017 року відбулось в межах передбаченого пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України місячного податкового періоду, який згідно зі змістом статті 34 Податкового кодексу України дорівнює календарному місяцю.

Оскільки у серпні 31 календарний день, то ПАТ "НДІ КОЛАН", здійснивши перерахування податку в останній день календарного місяця, не порушив вимог чинного законодавства.

Враховуючи викладене наявні всі підстави для того, що вважати висновки контролюючого органу про порушення термінів перерахування податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 121 271 грн. 91 коп. частково безпідставними, частково - отриманими у незаконний спосіб, відповідно, податкове повідомлення-рішення від 21.06.2018 №008101403, яким застосовані штрафні (фінансові санкції) є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому , колегія суддів вважає помилковими висновок суду першої інстанції та відповідно доводи позивача про порушення контролюючим органом порядку проведення перевірки у зв`язку з тим, що вона проведена за рішенням слідчого судді у межах досудового розслідування кримінальної справи, тому оскаржувані податкових повідомлень - рішень № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року, № від 21.06.2018 року є протиправними, оскільки як вбачається з резолютивної частини ухвали Київського районного суду м. Полтави від 08.05.2018 у справі № 552/2029/18, вказаним процесуальним документом задоволено клопотання старшого слідчого ОВС другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області про призначення документальної позапланової перевірки та призначено позапланову виїзну документальну перевірку ПАТ "НДІ КОЛАН" з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, саме така перевірка і була проведена податковим органом відповідно до вимог п.п. 78.1.11 п. 78.1 статті 78 Податкового кодексу України. Крім того , порядок та підстави проведення перевірки не є предметом даного позову.

Тобто, доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції про порушення контролюючим органом порядку проведення перевірки знайшли своє підтвердження , однак, таке порушення судом першої інстанції не призвело до невірного вирішення справи по суті, тому не є підставою для скасування судового рішення в розумінні вимог ч. 2 ст. 317 КАС України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірність винесених податкових повідомлень- рішень належним чином в суді не довів, у зв`язку з чим оскаржувані податкові повідомлення - рішення підлягають скасуванню, а позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Суд зазначає, що доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені в апеляційній скарзі та з урахуванням яких суд апеляційної інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в касаційній скарзі наведено не було.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 року по справі № 1640/3125/18 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 20.05.2019 року