Справа № 813/348/17
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/2834/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року (суддя Брильовський Р.М., м. Львів, повний текст судового рішення 23 січня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 24.01.2017 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Львівської області, у якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Львівської області від 09.12.2016 №2647к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити позивача на посаді прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області з 10.12.2016; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дії відповідача щодо звільнення є незаконними та не ґрунтуються на вимогах Закону України «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VІІ), яким визначено порядок звільнення з посади прокурора. Крім цього, вказує, що оскаржуваний наказ є незаконним, оскільки позивача письмово не попереджено про наявність вакантних посад, на які він міг би бути переведений та не ознайомлено з переліком вакантних посад, а також тимчасово вільних посад в прокуратурі Львівської області. Вказує, що як на момент прийняття на тимчасово вакантну посаду, так і на момент його звільнення з займаної посади, в Прокуратурі Львівської області були вакантні посади, що дозволяло відповідачу на виконання вимог статті 59 Закону №1697-VІІ запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади, на які може бути здійснено переведення. Приховування відповідачем інформації про наявність вакантних посад у Прокуратурі Львівської області, не дало змоги позивачу написати та подати заяву про переведення на вакантну посаду, оскільки така заява без зазначення конкретної посади, на яку він бажає бути переведеним, не відповідала б вимогам статті 38 Закону №1697-VІІ та не мала б жодної юридичної сили.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року у справі №813/348/17, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року, в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми загального законодавства про працю, оскільки Законом №1697-VІІ врегульовано питання звільнення прокурорів у разі неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді. Суд касаційної інстанції зазначив, що при новому розгляді даної справи, судам необхідно з`ясувати чи подавалась позивачем заява про переведення до іншого органу прокуратури; чи були наявні вакантні посади в органах прокуратури, на які можна було б перевести ОСОБА_1 ; чи пропонувалися такі посади позивачу; чи були наявні вакантні посади у прокуратурах вищого рівня та чи брав позивач участь у конкурсі на зайняття таких посад.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у справі №813/348/17 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Крім цього, наголошує, що прокурор не може бути звільнений з посади з підстав і в порядку, передбаченому нормами загального законодавства КЗпП, оскільки прокурор користується особливими гарантіями незалежності, що полягають в особливому порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що наказом Прокуратури Львівської області від 29.11.2016 №2575к «Про призначення ОСОБА_1 » позивач був призначений на посаду прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною.

30.11.2016 основним працівником - ОСОБА_2 на ім`я прокурора області подано заяву з проханням допустити її до виконання своїх службових обов`язків з 12.12.2016 до закінчення відпустки для догляду за дитиною.

На підставі вказаної заяви прокурором області видано наказ від 06.12.2016 №2602к, згідно з яким перервано ОСОБА_2 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та вважати її такою, що приступила до виконання службових обов`язків прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області з 12.12.2016.

Наказом Прокуратури Львівської області від 09.12.2016 №2647к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено з посади, яку він обіймав та з органів прокуратури у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що протиправності наказу про звільнення позивача не встановлено, відповідно відсутні підстави для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (стаття 55 Конституції України).

15.07.2014 набрав чинності Закон України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №1697-VII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) систему прокуратури України становлять: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Згідно із частиною 1 статті 12 Закону №1697-VII у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 16 Закону №1697-VІІ прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 51 Закону №1697-VІІ прокурор звільняється з посади у разі неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді.

Статтею 59 цього ж Закону передбачено, що прокурор, який обіймає тимчасово вакантну посаду, у разі повернення на роботу прокурора, який обіймає відповідну посаду на постійній основі, звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Одним із різновидів строкового трудового договору є виконання роботи на посаді працівника, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Строк такого договору закінчується із виходом на роботу основного працівника. Отже, вихід на роботу основного працівника є безумовною та достатньою підставою для звільнення працівника, який виконував роботу на час його відсутності, в даному випадку перебування у відпустці по догляду за дитиною.

Як вже було зазначено вище, позивача наказом прокуратури Львівської області від 29.11.2016 №2575к «Про призначення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 було призначено за його заявою на посаду прокурора Самбірської місцевої прокуратури Львівської області на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною, тобто фактично укладено строковий трудовий договір.

Наказом Прокуратури Львівської області від 09.12.2016 №2647к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено з посади, яку він обіймав та з органів прокуратури у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із доводами позивача, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Суд зауважує, що в даних спірних правовідносинах спеціальним законом вважається Закон №1697-VII. Відтак, пріоритетними нормами щодо підстав, порядку та процедури призначення і звільнення осіб, на яких поширюється дія Закону №1697-VII, будуть саме норми даного Закону. Норми Кодексу законів про працю України будуть застосовуватися лише в тій частині, що не охоплена нормами Закону №1697-VII.

Проте, із системного аналізу положень пункту 8 частини 1 статті 51 Закону №1697-VІІ (звільнення прокурора з посади у разі неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді) та пункту 2 статті 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору) видно, що такі фактично є аналогічними за змістом та суттю.

Таким чином судом встановлено, що позивач, перебуваючи на посаді прокурора на період відпустки для догляду за дитиною іншого працівника, достовірно знав та усвідомлював про те, що в разі виходу іншого працівника із відпустки по догляду за дитиною, тобто закінчення строкового договору, буде звільнений з посади відповідно до чинного законодавства. Роботодавець, у свою чергу, не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про звільнення. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого сторони трудових відносин мають право припинити їх.

При цьому, посилання в оскаржуваному наказі на пункт 2 статті 36 КЗпП України не може слугувати безумовною підставою для скасування такого та поновлення позивача на посаді, позаяк у розглядуваній справі важливо встановити чи було дотримано відповідачем порядок звільнення позивача із займаної посади, передбачений статтею 59 Закону №1697-VII.

Пунктом 1 частини першої статті 59 Закону №1697-VII передбачено, що прокурор, який обіймає тимчасово вакантну посаду, у разі повернення на роботу прокурора, який обіймає відповідну посаду на постійній основі, звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, якщо прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що заяви про переведення на іншу посаду позивачем у грудні 2016 року не подавались, що підтверджується копіями книги вхідної кореспонденції та книги обліку звернень громадян та юридичних осіб відділу роботи з кадрами прокуратури Львівської області за 2016 рік, та не спростовано позивачем у судових засіданнях. Суд першої інстанції також встановив, що будь-яких інших заяв, які б стосувалися отримання інформації про наявність вакантних посад в прокуратурі області та місцевих прокуратурах, позивачем до прокуратури Львівської області у вищевказаний період не подавалися.

Пунктом 2 та 3 частини першої статті 59 Закону №1697-VII передбачено, що прокурор, який обіймає тимчасово вакантну посаду, у разі повернення на роботу прокурора, який обіймає відповідну посаду на постійній основі, звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, якщо в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Згідно із підпунктом «в» пункту 5-1 Розділу ХІІІ Закону №1697-VII до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону: прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Відповідно до статті 28 Закону №1697-VІІ добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами 1 та 5 статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону. Кожен, хто відповідає встановленим вимогам до кандидата на посаду прокурора, має право звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду прокурора.

Тобто, законом встановлений порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур, а саме виключно на конкурсних засадах за результатами кваліфікаційного іспиту.

Таким чином, перебуваючи на тимчасовій вакантній посаді, позивач мав можливість взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад на постійній основі, однак останній із заявою про взяття участі у такому не звертався. Здійснити переведення на вакантні посади в апарат прокуратури області також було неможливим, оскільки таке переведення можливе знову ж таки за умови успішного проходження конкурсу.

Щодо наявності вакантних посад в органах прокуратури, на які можна було б перевести ОСОБА_1 суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з переліком вакантних та тимчасово вакантних посад в органах прокуратури Львівської області станом на 09.12.2016 налічувалось 13 вакантних та 7 тимчасово вакантних посад прокурорів, з них 2 посади в апараті прокуратури області, інші у місцевих прокуратурах. Однак, здійснити, на той час, заміщення вказаних посад у місцевих прокуратурах було можливим лише за умови успішного проходження конкурсу, який був оголошений Генеральною прокуратурою України відповідно до наказу ГПУ «Про проведення тестування для зайняття вакантних посад у місцевих прокуратурах» від 05.09.2016 №314 і який ще тривав. Оголошення про проведення чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття вакантних посад у місцевих прокуратурах було офіційно оприлюднене на офіційному сайті Генеральної прокуратури України із зазначенням посад на які проводився конкурс.

Відтак, відповідач стверджує, що у зв`язку із відсутністю заяви позивача про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів вакантні посади в органах прокуратури Львівської області позивачу не пропонувались.

Колегія суддів наголошує, що відповідачем при звільненні позивача не було порушено норми статті 59 Закону №1697-VІІ, оскільки цим Законом визначено умову призначення прокурора на посаду в органи прокуратури - успішне проходження тестування, а така умова позивачем не виконана.

Тобто, Законом №1697-VІІ встановлений порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур, а саме виключно на конкурсних засадах за результатами кваліфікаційного іспиту та передбачено, що прокурори, працюючі на день набрання чинності цим Законом у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, можуть бути призначені на посади у новоутворені місцеві прокуратури виключно за умови успішного проходження ними тестування.

Під час звільнення позивача не було письмово попереджено про наявність вакантних посад, на які він міг би бути переведений, оскільки, у разі звільнення з підстави, передбаченої пунктом 8 частини 1 статті 51 Закону №1697-VІІ обов`язок здійснити працевлаштування позивача не передбачений.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачем проігноровано вимоги Закону щодо права позивача подати заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів, з дати повернення на роботу прокурора, який обіймає відповідну посаду на постійній основі, як на підставу поновлення позивача на посаді, є не обґрунтованими. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового настання всіх трьох підстав, визначених у статті 59 Закону №1697-VІІ, для звільнення прокурора з посади в разі неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді. Більше того, пункти 1 та пункт 2 вказаної статті є взаємовиключними - оскільки в разі відсутності вакантних посад, передбачених пунктом 1 статті 59 Закону, прокурор не може подати заяву про переведення.

Враховуючи вищенаведене, строковий трудовий договір з позивачем правомірно припинено у зв`язку з закінченням строку його дії, отже, наказ прокуратури Львівської області від 10.12.2016 №2647-к «Про звільнення ОСОБА_1 » є таким, що виданий у відповідності до норм чинного законодавства і скасуванню не підлягає. При цьому, посилання в оскаржуваному наказі на пункт 2 статті 36 КЗпП України не може слугувати безумовною підставою для скасування такого та поновлення позивача на посаді, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідачем в повній мірі дотримано порядок звільнення позивача із займаної посади, передбачений статтею 59 Закону №1697-VII. Колегія суддів вважає, що відповідачем при звільненні позивача не було порушено норми статті 59 Закону №1697-VII., оскільки цим Законом та Порядком №98 визначено умову призначення прокурора на посаду в органи прокуратури - успішне проходження тестування, а така умова позивачем не виконана.

Підсумовуючи, апеляційний суд наголошує, що нормами спеціального законодавства - Закону №1697-VII зазначено, що обіймання посад повинно було здійснюватися на конкурсній основі, шляхом успішного проходження тестування та з врахуванням кількості штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі. Відтак, вакантні посади ОСОБА_3 не могли бути запропоновані, оскільки вакантних посад прокурорів не існувало, у зв`язку з тим, що вони заповнювалися у відповідності до Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури згідно рейтингового списку.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повній мірі застосовано висновки Верховного Суду, за результатами перегляду даної справи в касаційному порядку, а саме з`ясовано, що позивачем заява про переведення до іншого органу прокуратури не подавалась, в органах прокуратури були вакантні посади, однак на їх заміщення спеціальним законом передбачено проходження конкурсу на зайняття таких посад, в якому позивач участі не брав.

За правилами, встановленими статтею 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Прокуратурою Львівської області доведено правомірність звільнення з посади позивача, тобто відсутність підстав для скасування наказу про його звільнення, та відсутність підстав для поновлення позивача на посаді доведено відсутність підстав для виплати позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Таким чином, виходячи із змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 16 травня 2019 року.