Справа № 826/13499/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

24 квітня 2019 року № 826/13499/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., за участі секретаря судового засідання Князєвої А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Громадської організації ЕКО-ПАТРУЛЬ
до Державної архітектурно-будівельної інспекції України
треті особи:
1. 195 Центральна база Державної спеціальної служби транспорту

(військової частини НОМЕР_1 )

2. Товариство з обмеженою відповідальністю СПЕЦБУД-ПЛЮС
3. Товариство з обмеженою відповідальністю Фонд Девелопмент Груп
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа-1: ОСОБА_3

третя особа-2: ОСОБА_4

третя особа-3: Пилипенко О.М.

ВСТАНОВИВ:

Позивач Громадська організація ЕКО-ПАТРУЛЬ звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним рішення Державної архітектурно-будівельної інспекції України з видачі Дозволу на виконання будівельних робіт на Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по АДРЕСА_1 (1 черга будівництва) за адресою: АДРЕСА_1 від 28 липня 2017 року за №1У 49 та скасувати виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією України (код згідно з ЄДР - 37471912) Дозвіл на виконання будівельних робіт на Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по АДРЕСА_1 (І черга будівництва) за адресою: місто Київ, Деснянський район, вулиця Магнітогорська, 5 від 28 липня 2017 року за № 1У 49;

- зобов`язати Державну архітектурно-будівельну інспекцію України утриматися від видачі документів, що дають право на виконання будівельних робіт з будівництва житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - :62:067:0002, в тому числі на земельних ділянках, що знаходяться в межах кадастрового кварталу № 62:067.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 195 Центральну базу Державної спеціальної служби транспорту (військової частини НОМЕР_1 ).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки - :62:067:0002) та кадастровий квартал №62:067, в межах якого заходиться земельна ділянка, знаходяться в межах санітарно-захисної зони, а також в межах зони постійного понаднормативного забруднення атмосферного повітря. Згідно з ч. 2 ст. 114 Земельного кодексу України у межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей, а тому оскаржуваний дозвіл видано всупереч положень Земельного кодексу України. Також зазначає, що оскаржуваний Дозвіл на виконання будівельних робіт від 28 липня 2017 року за № 1У 49 (Дозвіл № 1У 49) видано всупереч ч. 4 ст. 26 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, оскільки дозвіл видано на будівництво житлового комплексу на земельній ділянці, яка згідно Генерального плану міста Києва розташована в межах функціональної зони території промисловості, тоді як забудова земельної ділянки можлива за умови дотримання вимог містобудівної документації.

17 вересня 2018 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, яким заперечує проти задоволення позову. У відзиві зазначає, що подані замовником будівництва (195 Центральною базою Державної спеціальної служби транспорту (військової частини НОМЕР_1 ) документи на момент видачі дозволу на виконання будівельних робіт відповідали вимогам чинного законодавства України. Підстав для відмови у видачі дозволу згідно ст. 37 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності були відсутні. Також зазначає, що відповідачем при видачі оскаржуваного дозволу не порушувалися права та інтереси позивача.

30 жовтня 2018 року 195 Центральною базою Державної спеціальної служби транспорту (військової частини НОМЕР_1 ) подано до суду пояснення. У поданих поясненнях третя особа зазначає, що відповідно до Закону України Про Державну спеціальну службу транспорту Державна спеціальна служба транспорту (Держспецтрансслужба) є спеціалізованим військовим формуванням, що входить до системи Міністерства оборони України. З метою забезпечення житлом військовослужбовців Держспецтрансслужби між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю Фонд Девелопмент Груп було укладено договір про будівництво житлового комплексу, згідно умов якого останнє забезпечує будівництво об`єкту та виконання всього комплексу будівельних робіт. Дотримуючись вимог законодавства України ТОВ Фонд Девелопмент Груп отримано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, розроблено проект об`єкту будівництва та проведено його експертизу, згідно вимог ст. 37 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності подано на розгляд відповідача необхідний перелік документів, на підставі яких правомірно отримано дозвіл на виконання будівельних робіт № 1У 49. Відмічає, що згідно приписів ст. 65 Земельного кодексу України порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом, а відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України Про використання земель оборони землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення. Звертає увагу суду, що згідно ст. 114 Земельного кодексу України санітарно-захисні зони встановлюються тільки відносно діючих підприємств, які виділяють шкідливі речовини, а тому проведення будівництва біля будівель заводи Радикал, виробнича діяльність якого вже давно припинена, не є порушенням законодавства України. Також акцентує увагу на відсутність порушених прав чи законних інтересів позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю СПЕЦБУД-ПЛЮС.

3 січня 2019 року до суду надійшли пояснення ТОВ СПЕЦБУД-ПЛЮС, в яких зазначає, що згідно Дозволу на виконання будівельних робіт №1У 49 ТОВ СПЕЦБУД-ПЛЮС є генеральним підрядником об`єкту Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по вул. Магнітогорська, 5 у Деснянському районі м. Києва, який було отримано правомірно та згідно ст. 37 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності внаслідок належним чином сформованих та поданих документів замовником будівництва на розгляд Держархбудінспекції. Відсутнє порушення вимог ч. 4 ст. 26 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, оскільки Містобудівні умови та обмеження визначають цільове призначення земельної ділянки як експлуатація та обслуговування будівель і споруд військової частини, а згідно ч. 2 ст. 4 Закону України Про використання земель оборони землі оборони, зокрема, можуть використовуватися у будівництві житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей. Відповідно до положень ст. 114 Земельного кодексу України необхідною умовою встановлення санітарно-захисної зони є наявність джерела виділення шкідливих речовин, запахів та інше, проте завод Радикал припинив будь-яку діяльність ще в 1996 році. Інститутом громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва Національної академії медичних наук взято проби повітря та ґрунту, за результатами дослідження яких не встановлено перевищень гранично-допустимих концентрацій ртуті в атмосферному повітрі чи сполучень важких металів у ґрунті. Згідно листа вказаного інституту, оскільки виробнича діяльність підприємств ВАТ Радикал та ВАТ Київхімволокно, в зоні впливу яких знаходиться земельна ділянка по вул. Магнітогорська, 5, не відбувається і не передбачається її відновлення, то необхідності встановлення санітарно-захисних зон навколо об`єктів, де відсутні виробничі процеси, що є джерелами чинників негативного впливу на навколишнє середовище та населення, немає. Головне управління Держпродспоживслужби в місті Києві листом повідомило, що земельна ділянка може бути використана для перспективного розміщення об`єктів житлового і громадського призначення. Позивач не навів обґрунтування щодо існування реального негативного впливу на його конкретні права чи інтереси в зв`язку з винесенням оскаржуваного рішення про видачу Дозволу на виконання будівельних робіт, а також видачою такого Дозволу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю Фонд Девелопмент Груп.

19 лютого 2019 року до суду надійшли пояснення від ТОВ Фонд Девелопмент Груп на позовну заяву, в яких просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити, зазначає, що Держархібудінспекцією правомірно прийнято рішення про видачу Дозволу на виконання будівельних робіт у зв`язку з відповідністю всіх документів вимогам чинного законодавства України; будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по АДРЕСА_1 відповідає вимогам містобудівної документації; заборона забудови, що викладена в ст. 114 Земельного кодексу України, на земельну ділянку не розповсюджується, оскільки проведеними дослідженнями не встановлено понаднормативне її забруднення і відсутня необхідність встановлення санітарно-захисних зон; відсутні порушені права позивача.

01 лютого 2019 року до суду надійшло повідомлення про вступ у справу від військової прокуратури Центрального регіону України.

Ухвалою суду від 24.04.2019р. відмовлено військовій прокуратурі Центрального регіону України у вступі у справу.

24.04.2019р. в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив.

Представники третіх осіб проти задоволення позовних вимог заперечили.

Дослідивши матеріали справи, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що Рішенням Київської міської ради від 14 червня 2007 року №867/1528 195 Центральній базі Державної спеціальної служби транспорту (військової частини НОМЕР_1 ) оформлено право постійного користування земельною ділянкою площею 14,79 га для експлуатації та обслуговування будівель і споруд військової частини на АДРЕСА_1 .

Відповідно до державного акту на право постійного користування земельної ділянки серії ЯЯ №389725 195 Центральна база Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ), на підставі рішень Київської міської ради від 14.06.2007 року №867/1528 та від 22.09.2011 року №129/6345, є постійним користувачем земельної ділянки площею 13,9837 га, що розташована на вул. Магнітогорській, 5, у Деснянському районі м. Києва, з цільовим призначенням (використанням) земельної ділянки: експлуатація та обслуговування будівель і споруд військової частини.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації від 20.11.2017 року №1452 195 Центральній базі Державної спеціальної служби транспорту (військової частини НОМЕР_1 ) надано згоду на поділ земельної ділянки державної власності площею 13,9837 га (кадастровий номер :62:067:0002) на вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі м. Києва.

3 травня 2017 року між 195 Центральною базою Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ) (Сторона-1) та ТОВ Фонд Девелопмент Груп (Сторона-2) укладено договір про будівництво житлового комплексу по вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі м. Києва (Договір), що нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №233.

Згідно пунктів 1.1.2, 1.1.3 Договору Сторона-1 є Замовником будівництва Об`єкту, Сторона-2 забезпечує будівництво Об`єкту грошовими коштами, матеріальними цінностями та виконання всього комплексу будівельних робіт, передбачених цим Договором.

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що Об`єктом забудови є частина земельної ділянки за адресою: вул. Магнітогорська, 5 у Деснянському районі м. Києва, орієнтованою площею 8 (вісім) га, кадастровий номер :62:067:0002.

Відповідно до п. 4.1.1 Сторона-2 приймає на себе виконання частини функцій Замовника будівництва Об`єкта, у тому числі: 1) отримання вихідних даних на проектування та погодження проектно-кошторисної документації, забезпечення будівництва проектно-кошторисною документацією, оформлення в установленому законодавством порядку дозвільних документів на будівництво Об`єкту; 2) укладання договору підряду на виконання проектних робіт, будівельно-монтажних робіт, фінансування будівельних робіт та інших витрат, пов`язаних з будівництвом Об`єкту, уточнення обсягів виконавчих робіт і проведення розрахунків з підрядниками будівництва.

31.05.2017 року за №4910/0/7-1-17 Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі.

Головним архітектором проекту ОСОБА_5 було розроблено проект Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі м. Києва, що затверджено ТОВ Укрбуд Девелопмент.

ТОВ Консалтингова агенція Галілео затверджено експертний звіт щодо розгляду проектної документації за проектом Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі м. Києва (І черга будівництва).

28 липня 2017 року Державна архітектурно-будівельна інспекція України, за результатами розгляду поданих документів, зокрема проекту та експертного звіту, видано Дозвіл на виконання будівельних робіт № 1У 49.

Згідно Дозволу на виконання будівельних робіт № 1У 49 замовником будівництва є 195 Центральна база Державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ), генеральним підрядником (підрядником) ТОВ СПЕЦБУД-ПЛЮС, об`єктом будівництва є Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі м. Києва (1 черга будівництва). Проектна документація розроблена ТОВ Укрбуд Девелопмент, результати експертизи проекту будівництва видані ТОВ Консалтингова агенція ГАЛІЛЕО.

Вважаючи рішення Державної архітектурно-будівельної інспекції України з видачі Дозволу на виконання будівельних робіт № 1У 49 протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, є Закон України Про регулювання містобудівної діяльності від 17 лютого 2011 року №3038-VI (далі по тексту Закон №3038-VI, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 26 Закону №3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 21 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно ч. 1 ст. 29 Закону №3038-VI основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Частиною 2 ст. ст. 29 Закону №3038-VI передбачено, що фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Стаття 1 Закону №3038-VI встановлює, що містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 31.05.2017 року за №4910/0/7-1-17 Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі, відповідно до яких: цільове призначення земельної ділянки експлуатація та обслуговування будівель і споруд військової частини (частина 4 Закону України Про використання земель оборони); функціональне призначення земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804, земельна ділянка належить до комунально-складської території (територія військової частини зона спецпризначення) (стаття 65 Земельного кодексу України).

Частиною 1 ст. 37 Закону №3038-VI передбачено, що право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України Про оцінку впливу довкілля, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Для отримання дозволу подається заява, до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2) копія розпорядчого документа щодо комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду у разі здійснення комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності (замість копії документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою); 3) проектна документація на будівництво, розроблена та затверджена в установленому законодавством порядку; 4) копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, або згода його власника, засвідчена у встановленому законодавством порядку, на проведення будівельних робіт у разі здійснення реконструкції, реставрації чи капітального ремонту; 5) копії документів про призначення осіб, відповідальних за виконання будівельних робіт, та осіб, які здійснюють авторський і технічний нагляд; 6) інформація про ліцензію, що дає право на виконання будівельних робіт, та кваліфікаційні сертифікати; 7) результати оцінки впливу на довкілля у випадках, визначених Законом України Про оцінку впливу на довкілля ч. 3 ст. 37 Закону №3038-VI.

Разом з тим, ч. 4 ст. 37 Закону №3038-VI визначає підстави для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт. Так, відмова у видачі дозволу на виконання будівельних робіт видається заявнику в письмовому вигляді з відповідним обґрунтуванням у строк, передбачений для видачі дозволу.

Підставою для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт є: 1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу такого дозволу; 2) невідповідність поданих документів вимогам законодавства; 3) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; 4) результати оцінки впливу на довкілля у випадках, визначених Законом України Про оцінку впливу на довкілля.

Отже, частиною четвертою статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року по справі №1640/2594/18: « …повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.12.2016 у справі №826/6798/15 (провадження № К/800/4537/16) встановлено, що доводи Позивача щодо порушення Земельного кодексу України, а також Закону України «Про охорону культурної спадщини» знаходяться поза межами доказування у справі про оспорювання дозволу на будівництво та відповідні питання стосуються законності надання земельної ділянки для будівництва.

Як зазначалося вище, 28 липня 2017 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано Дозвіл на виконання будівельних робіт № 1У 49.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Дозвіл № 1У 49 видано всупереч ч. 4 ст. 26 Закону №3038-VI, оскільки його видано на будівництво житлового комплексу на земельній ділянці, яка згідно Генерального плану міста Києва розташована в межах функціональної зони території промисловості, тоді як забудова земельної ділянки можлива за умови дотримання вимог містобудівної документації.

Суд не погоджується з такими доводами позивача, вважає їх хибними з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 65 Земельного кодексу України встановлено, що землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності.

Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом ч. 2 ст. ст. 65 Земельного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом ч. 4 ст. 77 Земельного кодексу України.

Закон України Про використання земель оборони від 27 листопада 2003 року №1345-IV визначає правові засади і порядок використання земель оборони.

Так, абзацом 2 ст. 4 Закону України Про використання земель оборони встановлено, що землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, цільове призначення земельної ділянки експлуатація та обслуговування будівель і споруд військової частини, а згідно Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року земельна ділянка належить до комунально-складської території (територія військової частини зона спецпризначення). Проектом передбачається будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей, що кореспондується із положеннями ст. 4 Закону України Про використання земель оборони.

За таких обставин суд відхиляє вказані доводи позивача, оскільки порушень вимог містобудівної документації при видачі Дозволу № 1У 49 не було, так як закон не передбачає зміни цільового призначення земельної ділянки, віднесеної до земель оборони, при її забудові житлом для військовослужбовців та членів їхніх сімей. Крім того, земельна ділянка не віднесена до земель промисловості, а визначена гідно Генерального плану міста Києва як територія військової частини зона спецпризначення, що підпадає під визначення земель оборони.

Щодо доводів позивача, що земельна ділянка знаходиться в межах санітарно-захисної зони та в межах зони постійного понаднормативного забруднення атмосферного повітря, а тому згідно ч. 2 ст. 114 Земельного кодексу України на ній забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 114 Земельного кодексу України встановлено, що санітарно-захисні зони створюються навколо об`єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об`єктів від територій житлової забудови.

Так, ч. 2 ст. 114 Земельного кодексу України передбачено, що у межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей.

Правовий режим земель санітарно-захисних зон визначається законодавством України ч. 3 ст. 114 Земельного кодексу України.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України №173 від 19.06.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 липня 1996 року за №379/1404, затверджено Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів (далі - Правила) включають основні гігієнічні вимоги до планування і забудови як нових, так і існуючих міських та сільських поселень України, їх санітарного упорядкування та оздоровлення пункт 1.1 Правил.

Пункт 5.4 Правил передбачає, що промислові, сільськогосподарські та інші об`єкти, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними факторами, при неможливості створення безвідходних технологій повинні відокремлюватись від житлової забудови санітарно-захисними зонами.

Санітарно-захисну зону слід встановлювати від джерел шкідливості до межі житлової забудови, ділянок громадських установ, будинків і споруд, в тому числі дитячих, навчальних, лікувально-профілактичних установ, закладів соціального забезпечення, спортивних споруд та ін., а також територій парків, садів, скверів та інших об`єктів зеленого будівництва загального користування, ділянок оздоровчих та фізкультурно-спортивних установ, місць відпочинку, садівницьких товариств та інших, прирівняних до них об`єктів, в тому числі: - для підприємств з технологічними процесами, які є джерелами забруднення атмосферного повітря шкідливими, із неприємним запахом хімічними речовинами та біологічними факторами, безпосередньо від джерел забруднення атмосфери організованими викидами (через труби, шахти) або неорганізованими викидами (через ліхтарі будівель, димлячі і паруючі поверхні технологічних установок та інших споруд тощо), а також від місць розвантаження сировини, промпродуктів або відкритих складів; - для підприємств з технологічними процесами, які є джерелами шуму, ультразвуку, вібрації, статичної електрики, електромагнітних та іонізуючих віпромінювань та інших шкідливих факторів - від будівель, споруд та майданчиків, де встановлено обладнання (агрегати, механізми), що створює ці шкідливості; - для теплових електростанцій, промислових та опалювальних котелень - від димарів та місць зберігання і підготовки палива, джерел шуму;- для санітарно-технічних споруд та установок комунального призначення, а також сільськогосподарських підприємств та об`єктів - від межі об`єкта.

Розміри санітарно-захисних зон для промислових підприємств та інших об`єктів, що є джерелами виробничих шкідливостей, слід встановлювати відповідно до діючих санітарних норм їх розміщення при підтвердженні достатності розмірів цих зон за Методикой расчета концентраций в атмосферном воздухе вредных веществ, содержащихся в выбросах предприятий ОНД-86, розрахунками рівнів шуму та електромагнітних випромінювань з урахуванням реальної санітарної ситуації (фонового забруднення, особливостей рельєфу, метеоумов, рози вітрів та ін.), а також даних лабораторних досліджень щодо аналогічних діючих підприємств та об`єктів пункт 5.5 Правил.

Згідно пункту 5.6 Правил основою для встановлення санітарно-захисних зон є санітарна класифікація підприємств, виробництв та об`єктів, що наведена у додатку № 4.

Пунктом 8.8 Правил передбачено, що промислові підприємства, а також об`єкти з технологічними процесами, які супроводжуються викидами шкідливих речовин в атмосферу, повинні мати санітарно-захисні зони, створені відповідно до вимог пп.5.4-5.10 цих Правил.

Разом з тим, абзацом 3 пункту 5.7 Правил встановлено, що розміри санітарно-захисної зони можуть бути зменшені, коли в результаті розрахунків та лабораторних досліджень, проведених для району розташування підприємств або іншого виробничого об`єкта, буде встановлено, що на межі житлової забудови та прирівняних до неї об`єктів концентрації шкідливих речовин у атмосферному повітрі, рівні шуму, вібрації, ультразвуку, електромагнітних та іонізуючих випромінювань, статичної електрики не перевищуватимуть гігієнічні нормативи.

Із аналізу вищезазначених норм законодавства вбачається, що для встановлення санітарно-захисної зони необхідна наявність промислового підприємства, сільськогосподарського чи іншого об`єкта, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними чи біологічними факторами, а сам розмір санітарно-захисної зони визначається виходячи із санітарної класифікація вказаних об`єктів, що наведено в додатку №4 до Правил.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, земельна ділянка, яка планується під будівництво житлового комплексу, розташовується в зоні впливу підприємств ВАТ Радикал та ВАТ Київхімволокно.

Державною установою Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва Національної Академії медичних наук України, на замовлення ТОВ Фонд Девелопмент Груп, 6 вересня 2017 року складено протокол №2446/1 дослідження повітря населених місць на земельній ділянці, яка планується під будівництво, за результатами дослідження яких складено висновок: отримані результати свідчать, що концентрації ртуті в атмосферному повітрі в точках відбору проб №1, 2, 3 не перевищують відповідне ГДК.

Також, на замовлення ТОВ Фонд Девелопмент Груп Державною установою Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва Національної Академії медичних наук України здійснювався відбір проб ґрунту та проводилося дослідження його фізико-хімічних характеристик.

Згідно Звіту Дослідження ґрунту на наявність важких металів на земельній ділянці, яка планується під Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі м. Києва, затвердженого директором Державної установи Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва Національної Академії медичних наук України 27.12.2017 року, за результатами досліджень перевищень граничнодопустимих концентрацій сполук важких металів (Pb, V, Cd, Cr, Ni, Hg) на території земельної ділянки ТОВ Фонд Девелопмент Груп, яка планується під Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі м. Києва не виявлено.

На території ділянки відсутнє наднормативне забруднення ґрунту важкими металами та нафтопродуктами, тобто потреби у спеціальних заходах по санації території ділянки немає.

27.04.2018 року за №1371 Державна установою Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва Національної Академії медичних наук України на запит ТОВ Фонд Девелопмент Груп надано роз`яснення щодо санітарно-захисних зон недіючих підприємств та забруднення земельної ділянки ТОВ Фонд Девелопмент Груп, по вул. Магнітогорській, 5 з якого вбачається, що згідно з листами арбітражних керуючих-ліквідаторів (№579-02-02-1-01-24/142 від 26.06.2017 року, №02-13/42 від 28.08.2017 року) підприємства, в зоні впливу яких знаходиться Ваша ділянка по вул. Магнітогорській, 5 (ВАТ Радикал та ВАТ Київхімволокно) перебувають у стані ліквідації, а виробнича діяльність на них не відбувається і не передбачається її відновлення, технологічні процеси, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними чинниками на цих підприємствах відсутні. В зв`язку з цим необхідності встановлення санітарно-захисних зон навколо об`єктів, де відсутні виробничі процеси, що є джерелами чинників негативного впливу на навколишнє середовище та населення, немає.

20.08.2018 року директором Державною установою Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва затверджено Звіт Дослідження води та осаду з технічної водойми, яка знаходиться на території, що належить ТОВ Фонд Девелопмент Груп по вул. Магнітогорська, 5 в Деснянському районі м. Києва на наявність важких металів на земельній ділянці, яка планується під Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі м. Києва згідно з договором №2771 від 09.09.2018 року.

Відповідно до вищезазначеного Звіту, осади, відібрані з технічної водойми, яка знаходиться на території, що належить ТОВ Фонд Девелопмент Груп по вул. Магнітогорська, 5 у Деснянському районі м. Києва (проби №3) по вмісту важких металів не має перевищень гранично-допустимих показників для ґрунтів, проте в пробі №2. Якість води технічної водойми за вмістом важких металів відноситься до незабруднених водойм і відповідає за цими показниками воді чистих водойм.

25.05.2018 року за №05.3/7796 Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві на запит ТОВ Фонд Девелопмент Груп надано роз`яснення чи потребують встановлення санітарно-захисні зони підприємства, що припинили виробничу діяльність, а саме ВАТ Радикал та ВАТ Київхімволокно розташовані по вул. Магнутогорській у Деснянському районі м. Києва, згідно якого земельна ділянка з урахуванням розроблених обґрунтовуючи матеріалів та Звіту за результатами робіт для потреб державної санітарно-епідеміологічної експертизи Державної установи Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва Національної Академії медичних наук України, результатів лабораторних досліджень, може бути використана для перспективного розміщення об`єктів житлового і громадського призначення.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, а саме відсутність наднормативного забруднення ґрунту важкими металами, відсутність перевищення концентрації ртуті в атмосферному повітрі, відсутність діючих підприємств та беручи до уваги положення Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, згідно яких санітарно-захисні зони встановлюються навколо підприємств, які здійснюють виробничу діяльність, суд відхиляє доводи позивача про протиправність дій відповідача по видачі Дозволу на виконання будівельних робіт № 1У 49 з посиланням на те, що земельна ділянка знаходяться в межах санітарно-захисної зони, а також в межах зони постійного понаднормативного забруднення атмосферного повітря.

Щодо порушення оскаржуваним дозволом прав та законних інтересів позивача та громадян, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України).

Частиною 1 ст. 5 КАС України, серед іншого, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Отже, передумовою для захисту адміністративним судом прав особи є встановлення факту порушення прав такої особи.

Як визначено пунктом 9 частини 5 статті 160 КАС Україна, у позовній заяві зазначається обґрунтоване порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів саме позивача.

Так, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Таким чином, підставами для визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов`язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18, від 29 березня 2018 року №А/9901/94/18800/35/17.

Відповідно до пункту 19 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

В даній справі позивач оскаржує саме індивідуальний акт - Дозвіл на виконання будівельних робіт 5 від 28 липня 2017 року за № 1У 49 на Будівництво житлового комплексу для військовослужбовців та членів їх сімей по вул. Магнітогорській, 5 у Деснянському районі м. Києва (1 черга будівництва), який стосуються виключно прав осіб, які в ньому зазначені і позивач в переліку цих осіб відсутній.

Суд зауважує, що позивачем не зазначено, в чому саме полягає порушення спірним дозволом його особистих прав чи інтересів, наведено лише обов`язок такого оскарження з посиланням на положення Статуту Громадська організація ЕКО-ПАТРУЛЬ та зазначено про наявність права звернення до суду з відповідним позовом, оскільки існування можливих протиправних рішень органів влади свідчить про порушення права громадян на правову державу та демократичне суспільство.

Верховний Суд України у своїй постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 2а-2885/12/1470 висловив правову позицію, що право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується. Позивачі оскаржили рішення, яке є правовим актом індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обов`язки тільки для тих суб`єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), яким його адресовано. Право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього. Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і позивачів, прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останніх і права на захист, тобто, права на звернення із адміністративним позовом. Посилання позивачів на їхнє право звернення до суду з цим позовом є безпідставними, оскільки зазначене рішення не стосується безпосередньо їх прав.

Аналогічну правову позицію визначив Верховний Суд в ухвалах від 02 січня 2018 року в справі № 9901/22/17, від 02 липня 2018 року в справі № 9901/657/18, де зазначено, що відсутність у будь-кого, зокрема, й у позивача, прав та/або обов`язків у зв`язку з виданням оскарженого Указу і рішення не породжує у такої особи і права на захист, тобто, права на звернення із цим адміністративним позовом.

Дослідження предмету та підстав позову, а також аналіз судової практики судів касаційної інстанції з даного питання, дають суду підстави дійти висновку, що в даному випадку оскаржуваний дозвіл не породжує, не змінює та не припиняє жодних прав та/або обов`язків саме для позивача, а тому у нього відсутнє право вимагати його скасування.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Судовий захист не може розповсюджуватися на майбутнє можливе порушення прав, оскільки спрямований на захист конкретних уже порушених прав особи, яка звертається до суду.

Разом з тим, позивач не навів жодних обставин та не надав жодного належного та допустимого доказу, які свідчать про порушення оскаржуваними дозволом його прав та інтересів.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій

Дата складання повного тексту рішення 13 травня 2019 року