Справа № 379/894/18
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 379/894/18 Суддя першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Аліменка В.О. та Кузьмишиної О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Великоберезняківської сільської ради Таращанського району Київської області про зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобовязати Великоберезняківську сільську раду Таращанського району Київської області встановити межові знаки.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно зясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник вказує на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі № 379/894/18 було усунено порушення його прав на земельну ділянку, однак відповідач не виконує зазначене судове рішення.

Великоберезняківська сільська рада Таращанського району Київської області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду від 20 листопада 2018 року виконане у повному обсязі. Також відповідач вказує на те, що згідно з витягу із протоколу № 2 від 07 травня 1988 року позивачу була виділена земельна ділянка без зазначення місця її розташування. Крім того Великоберезняківська сільська рада Таращанського району Київської області посилається на те, що у користуванні ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка більшою площею, ніж була передбачена рішенням, що занесене до протоколу № 2 від 07 травня 1988 року.

Позивач подав відповідь на відзив, у якому наголосив, що рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі № 379/894/18 виконане лише на папері. ОСОБА_2 звернув увагу суду на те, що на неодноразові звернення щодо здійснення замірів і встановлення межових знаків відповідач надав відповіді, які не призвели до відновлення його порушених прав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року без змін виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що згідно з архівним витягом з протоколу № 2 загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Прогрес» село Велика Березянка Таращанського району від 07 травня 1988 року було вирішено: «перемінити земельні ділянки ….. ОСОБА_2. 0,40 га».

Рішенням Великоберезняківської сільської ради Таращанського району Київської області від 09 квітня 1994 року було виділено ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,40 в АДРЕСА_1 за рахунок земель с/ради під будівництво житлового будинку, а також дозволено будівництво жилого будинку, господарських будівель на виділеній земельній ділянці між садибами гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_5 і вирішено видати паспорт на забудову.

У подальшому рішеннями Великоберезняківської сільської ради Таращанського району Київської області від 22 липня 1997 року № 34 та від 26 травня 1998 року № 3 були внесені зміни до плану забудови відповідно до акту обстеження районного архітектора від 03 липня 1997 року.

Згідно з актом розгляду звернень громадян від 04 жовтня 2010 року, який складений комісією в складі Великоберезянського сільського голови ОСОБА_6, землевпорядника-спеціаліста ІІ категорії ОСОБА_7, депутата Великоберезянського сільської ради ОСОБА_8, землекористувачів ОСОБА_9, ОСОБА_10, 04 жовтня 2010 року було проведено обміри земельних ділянок за адресами АДРЕСА_1 із зображенням планів ділянок та їх дійсних розмірів. Було встановлено шість деревяних межових знаків (кіл) зі сторони землекористувача ОСОБА_9 та три межові знаки зі сторони землекористувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_10 Після встановлення третього межового знака ОСОБА_12 почала виривати межові знаки та викидати і чинила опір комісії встановлювати надалі межові знаки. Почала обзивати членів комісії та суміжних землекористувачів.

Також із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звертався до Таращанського районного суду Київської області з адміністративним позовом до Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області, в якому просив визнати незаконними та скасувати рішення Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області від 05 травня 2006 року за № 21- ІІ-V та № 37-ІІ-V повністю та рішення від 05 листопада 2007 року № 400-ХХІІ-V в частині передачі у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки розміром 0,12 га ОСОБА_9, а також зобов'язати орган місцевого самоврядування вчинити дії, щодо виділення ОСОБА_2 на місцевості земельної ділянки по АДРЕСА_1 в розмірі 0,70 га.

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 09 листопада 2009 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено. Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2, скасовано постанову Таращанського районного суду Київської області від 09 листопада 2009 року та прийнято нове рішення про часткове задоволення позову, а саме визнано незаконними і скасовано рішення Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області від 05 травня 2006 року за № 21- ІІ-V та № 37-ІІ-V повністю та рішення від 05 листопада 2007 року № 400-ХХІІ-V.

У подальшому ОСОБА_2 неодноразово звертався до Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області із заявами щодо виділення на місцевості земельної ділянки по АДРЕСА_1.

З огляду на те, що вказані вимоги не були задоволені, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою. Однак позивачем не було надано доказів на підтвердження наявності розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за адресою: АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

У відповідності до ч.ч. 1-5 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначений в Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, що затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі Інструкція).

Згідно з п. 1.2 Інструкції встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що технічна документація, на підставі якої підлягають встановленню межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не розроблялася та не затверджувалася.

Положення п. 1.3 Інструкції передбачають, що замовниками робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) можуть бути орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки.

Виконавцем робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може бути юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником.

Звертаючись до суду із вимогами про зобовязання саме Великоберезняківської сільської ради Таращанського району Київської області встановити межові знаки, ОСОБА_2 вказує на те, що відповідач не виконує постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі № 379/894/18.

Як раніше зазначалося, адміністративний позов ОСОБА_2 у зазначеній справі містив позовну вимогу про зобов'язання органу місцевого самоврядування вчинити дії щодо виділення ОСОБА_2 на місцевості земельної ділянки по АДРЕСА_1 в розмірі 0,70 га.

Разом з тим постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у задоволенні зазначеної позовної вимоги було відмовлено. Судом були задоволені виключно позовні вимоги про визнання незаконними і скасування рішень Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області від 05 травня 2006 року за № 21- ІІ-V та № 37-ІІ-V та від 05 листопада 2007 року № 400-ХХІІ-V.

Відтак, посилання позивача на невиконання зазначеного судового рішення як на підставу для задоволення даного адміністративного позову є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає необхідним звернути увагу позивача на положення ст. 106 Земельного кодексу України, яка передбачає, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, із земельних правовідносин.

Отже, ОСОБА_2 не позбавлений можливості вирішити питання про встановлення межових знаків відповідності до ст. 106 Земельного кодексу України, а у випадку виникнення спору звернутися до суду з відповідним позовом у порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 20 листопада 2018 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. У звязку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року без змін.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.О. Аліменко

О.М. Кузьмишина