Справа № 280/475/19
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року 13:22Справа № 280/475/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників:

позивача Застрожнікової К. ОСОБА_2 .,

відповідача ОСОБА_3 .Ю.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 25) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2019 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (далі позивач або ФОП ОСОБА_1 ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (далі відповідач або ГУ Держпраці), в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 04.09.2018 №ЗП1544/5/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу на позивача в розмірі 223380,00 грн.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що постановою від 04.09.2018 №ЗП1544/5/АВ/П/ТД-ФС, на підставі абзацу 2 ч.2 ст. 265 КЗпП України, на неї накладено штраф в розмірі 223 380,00 грн. за фактичний допуск до роботи 2 працівників ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), без належного оформлення трудових відносин, що порушує вимогу ч. 3 ст. 24 КЗпП України. Проте, надання послуг фізичною особою може здійснюватися як на підставі трудового, так і цивільно-правового договору. Між нею, як фізичною особою-підприємцем та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були укладені наступні цивільно - правові договори від 02.08.2018. Предметом договорів було надання послуг адміністратора, покоївки та охоронця. Строк дії договорів було встановлено з 02.08.2018 по 16.08.2018. В кожній угоді (договорі) було зазначено, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими народженням та похованням. Таким чином, правовідносини які виникли на підставі цих договорів регулюються не нормами КЗпПУ, а положеннями ЦКУ. Зазначені договори до цього часу судом не визнані недійсними та їх недійсність прямо не встановлена жодним законом. Таким чином, наявні між нею, як ФОП та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 угоди (договори) містять у собі ознаки цивільно-правових договорів, жодним чином не пов`язаних з трудовими відносинами, і являють собою домовленість сторін, предметом якої є оплатне виконання певної роботи (надання послуг). Також звертає увагу суду, що оскаржувана постанова була винесена з порушенням вимог законодавства та не направлялась позивачу за місцем здійснення його господарської діяльності. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 04.02.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі №280/475/19, судове засідання призначено на 05.03.2019.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив (вх.№7817 від 26.02.2019) в якому зазначив, що правовідносини позивача з громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передбачають виконання робіт на постійній основі, у певний проміжок часу та мають на меті саме процес праці, що притаманно саме трудовим відносинам, а не виконанням робіт (наданням послуг) на підставі цивільно-правових угод. Таким чином, з огляду на недопущення підміни трудових відносин на договори цивільно-трудового характеру відповідачем було встановлено, що позивачем порушено ст. 24 КЗпП України, а саме дві особи було допущено до роботи у ФОП ОСОБА_1 без укладання трудових договорів. Щодо вручення (направлення) позивачу копії оскаржуваного рішення, а також інших документів, зазначає, що в зв`язку з виявленими порушеннями, які зафіксовано в акті перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № ЗП 1544/5/АВ від 13.08.2018, заступником начальника ГУ Держпраці Ганненком О.О. прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу на позивача. Рішення про розгляд справи про накладення штрафу не направляється роботодавцю і є внутрішнім документом ГУ Держпраці в процедурі накладення штрафу. На підставі прийнятого рішення листом № 08/03.4-06/6437 від 22.08.2018 позивача повідомлено про розгляд справи 04.09.2018 року о 14 годині 15 хвилин. Повідомлення про розгляд справи надіслано рекомендованим листом 27.08.2018 року, що підтверджується фіскальним чеком. Тобто за вісім днів до розгляду справи, що відповідає вимогам чинного законодавства та спростовує необґрунтовані звинувачення позивача. При цьому особисте вручення повідомлення законом не вимагається. Вважає, що проведене невиїзне інспектування позивача здійснено відповідно до вимог чинного трудового законодавства та з належним дотриманням прав позивача, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

27.02.2019 від позивача надійшла заява (вх.№8152) в якій, ОСОБА_1 посилається на те, що 27.08.2018 відповідачем по справі було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЗП № 1544/5/АВ/П/ПТ за ч. 3 ст. 41 КУпАП у відношенні ФОП ОСОБА_1 , який стосувався фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Вказаний протокол про адміністративне правопорушення був направлений на розгляд до Якимівського районного суду Запорізької області. За вчинення даного адміністративного правопорушення передбачено застосування штрафу у розмірі від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 07.12.2018 Якимівським районним судом Запорізької області за результатами розгляду даного протоколу була винесена постанова, на підставі якої було закрито провадження у справі у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку накладання адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП. З посиланням на практику Верховного Суду, зазначає, що відповідно до змісту ч. 2 ст. 265 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору. Основною відмінністю цих двох статей закону є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому до відповідальності може бути одразу притягнуто юридичну особу, як роботодавця (за ст. 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (ч. 4 ст. 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин. Проте, в даному випадку через те, що має місце співпадіння суб`єкту та виду правопорушення, виду стягнення, позивача фактично притягнуто до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення - фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, що є недопустимим в силу ст. 61 Конституції України, відповідно до змісту якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також вважає, що відповідачем порушені строки проведення інспекційного відвідування, акт було складено не за місцем проведення інспекційного відвідування (смт.Кирилівка), а в смт.Чернігівка. Зазначає, що не відмовлялась від отримання Акту інспекційного відвідування та не отримувала жодних повідомлень про час та дату розгляду справи в ГУ Держпраці.

05.03.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№8717), в якій зазначено, що додаткові угоди до цивільно-правових договорів від 02.08.2018 конкретизують суттєві (істотні) умови даних договорів. Таким чином, твердження відповідача про не конкретизацію істотних умов цивільно-правових договорів є необґрунтованим. Укладаючи цивільно-правові договори та додатки до них із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сторони чітко визначили характер цих відносин - цивільно-правовий та предметом даних договорів був не процес праці, а кінцевий результат - виконання конкретного об`єму робіт, надання конкретної послуги. Крім того вважає, що у отриманому відзиві на позов, відповідач жодним чином не спростовує того, що фактично була порушена процедура притягнення до адміністративної відповідальності ФОП ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 24 КЗпП України. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 05.03.2019 розгляд справи відкладено на 25.03.2019.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, а представник відповідача заперечив проти їх задоволення.

У судовому засіданні 25.03.2019 року на підставі ст.250 КАС України судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

В період часу з 11 год. 40 хв. 10.08.2018 по 15 год. 15 хв. 13.08.2018 інспектором праці ГУ Держпраці ОСОБА_6 Володимировичем здійснено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 , (юридична адреса: АДРЕСА_2 .Мелітополь, вул. Фрунзе, АДРЕСА_3 . АДРЕСА_4 ; фактична адреса: АДРЕСА_5 вул. АДРЕСА_6 Пересип, 34/5) (а.с. 26).

За результатами інспекційного відвідування посадовою особою відповідача складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ЗП 1544/5/АВ від 13.08.2018 (26-30).

За результатами розгляду вказаного Акту, 04.09.2018 заступником начальника ГУ Держпраці Ганненко Олександром Олександровичем винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими особами №ЗП1544/5/АВ/П/ПТ/ТД-ФС (а.с. 20-21), якою на позивача накладено штраф у розмірі 223 380,00 грн. за наступні виявлені порушення:

- в порушення ч.3 ст. 24 КЗпП України дві особи допущено до роботи без належного оформлення трудових відносин, а саме допущено до роботи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 без укладання трудового договору. Так, встановлено, що в цивільно-правовому договорі від 02 серпня 2018 року, укладеним між гр. ОСОБА_4 , як ОСОБА_7 та ФОП в особі ОСОБА_1 як Замовник вбачаються ознаки трудових договорів, а саме: у договорі відсутній предмет договору.

Так, згідно п.1.1 Договору Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання надати послуги адміністратора та покоївки. Виконавцем ОСОБА_4 виконується трудова функція, яка передбачає виконання робіт за посадами (професіями) «адміністратора» та «покоївки». Дані професії передбачені Класифікатором професій ДК 003:2010, затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327 (зі змінами): «адміністратор» - код професії за КП - 4222, «покоївка» - код професії за КП 5142, що характерно для трудових договорів.

У договорі відсутня одна із суттєвих умов - ціна, або вартість - виконаних робіт.

Так, відповідно до п.2.1 вищевказаного ЦПД за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві суму в розмірі 2000 грн. за домовленістю. За цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначаються після закінчення роботи і оформлюються актами здавання-приймання виконаних робіт, на підставі яких провадиться їх оплата. Термін дії цивільно-правового договору з 02.08.2018 по 16.08.2018. Станом на 10.08.2018 акти виконаних робіт за цивільно-правовим договором від 02.08.2018 не складалися.

У цивільно-правових відносинах визначальним фактором для умов праці виконавця є те, про що домовились сторони.

У трудових відносинах роботодавець зобов`язаний забезпечити працівника необхідними для роботи засобами. Крім того, він не має права вимагати від працівника виконання роботи, пов`язаної із явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про працю. Так у п. 1.2 договору від 02.08.2018 зазначено, що замовник забезпечує виконавця усім необхідним для виконання роботи, що зазвичай притаманно для трудових відносин та передбачено нормами КЗпП України.

Виходячи з вищевикладеного, відносини, які складаються між Виконавцем в особі Калінської ОСОБА_8 . ОСОБА_9 . та Замовником передбачають виконання роботи, що є притаманним для трудових договорів, таким чином ОСОБА_4 була допущена до роботи без належного оформлення трудових відносин.

Так, в цивільно-правовому договорі від 02 серпня 2018 року, укладеним між гр. ОСОБА_5 , як ОСОБА_7 та ФОП в особі ОСОБА_1 як Замовник вбачаються ознаки трудових договорів, а саме:

У договорі відсутній предмет договору.

Так, згідно п.1.1 Договору Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання надати послуги охоронця. Виконавцем ОСОБА_5 виконується трудова функція, яка передбачає виконання робіт за посадою (професією) «охоронник». Дана професія передбачена Класифікатором професій НОМЕР_1 003:2010, затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327 (зі змінами): «охоронник» - код професії за КП - 5169, що характерно для трудових договорів.

У договорі відсутня одна із суттєвих умов - ціна, або вартість виконаних робіт.

Так, відповідно до п.2.1 вищевказаного ЦПД за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві суму в розмірі 2000 грн. за домовленістю. За цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначаються після закінчення роботи і оформлюються актами здавання-приймання виконаних робіт, на підставі яких провадиться їх оплата. Термін дії цивільно-правового договору з 02.08.2018 по 16.08.2018. Станом на 10.08.2018 акти виконаних робіт за цивільно-правовим договором від 02.08.2018 не складалися.

У цивільно-правових відносинах визначальним фактором для умов праці виконавця є те, про що домовились сторони.

У трудових відносинах роботодавець зобов`язаний забезпечити працівника необхідними для роботи засобами. Крім того, він не має права вимагати від працівника виконання роботи, пов`язаної із явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про працю. Так у п. 1.2 договору від 02.08.2018 зазначено, що замовник забезпечує виконавця усім необхідним для виконання роботи, що зазвичай притаманно для трудових відносин та передбачено нормами КЗпП України.

Виходячи з вищевикладеного, відносини, які складаються між Виконавцем в особі Калінської Г.І. та Замовником передбачають виконання роботи, що є притаманним для трудових договорів, таким чином ОСОБА_5 був допущений до роботи без належного оформлення трудових відносин.

Таким чином, відповідач вважає, що на ФОП ОСОБА_1 має місце фактичний допуск до роботи 2 працівників, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без належного оформлення трудових відносин, що порушує вимогу ч. 3 ст. 24 КЗпП України - «Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

Не погодившись з висновками Акт інспекційного відвідування №ЗП1544/5/АВ від 13.08.2018 та постановою про накладення штрафу №ЗП1544/5/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 04.09.2018 позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.2 ст.2 КАС України, відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стосовно висновків відповідача про порушення позивачем частини 1, 3 ст.24 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Виходячи зі змісту постанови про накладення штрафу №ЗП1544/5/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 04.09.2018, позивачем були допущені до роботи 2 особи без належного оформлення трудових відносин, а саме допущено до роботи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - без укладання трудового договору.

З матеріалів справи судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_4 02.08.2018 був укладений цивільно-правовий договір (а.с. 24).

Предметом договору було надання послуг адміністратора та покоївки (п.1.1 Договору).

Строк дії договору було встановлено з 02.08.2018 по 16.08.2018 (п.1.1 Договору).

В договорі зазначено, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими народженням та похованням (п.1.1 Договору).

Пунктом 2.1. Договору визначено, що за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду у розмірі 2000,00 грн. за домовленістю. Оплата виконується не пізніше трьох днів з дня прийняття замовником роботи за актом.

За результатами виконаних ОСОБА_4 . робіт (наданих послуг) був складений акт приймання-передачі виконаної роботи №01 від 17.08.2018 (а.с. 48).

В п. 1 акту від 17.08.2018 зазначено що ОСОБА_4 виконала робот передбачені п.1 договору: послуги адміністратора та послуги покоївки.

В п.2 акту зазначено, що за виконану роботу Замовник сплатив Виконавцю винагороду в розмірі 2000 грн.

Також, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 02.08.2018 був укладений цивільно-правовий договір (а.с. 25).

Предметом договору було надання послуг охорони (п.1.1 Договору).

Строк дії договору було встановлено з 02.08.2018 по 16.08.2018 (п.1.1 Договору).

В договорі зазначено, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими народженням та похованням (п.1.1 Договору).

Пунктом 2.1. Договору визначено, що за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду у розмірі 2000,00 грн. за домовленістю. Оплата виконується не пізніше трьох днів з дня прийняття замовником роботи за актом.

За результатами виконаних ОСОБА_5 . робіт (наданих послуг) був складений акт приймання-передачі виконаної роботи №02 від 17.08.2018 (а.с. 49).

В п. 1 акту від 17.08.2018 зазначено що ОСОБА_5 виконав роботи передбачені п.1 договору: послуги охоронця.

В п.2 акту зазначено, що за виконану роботу Замовник сплатив Виконавцю винагороду в розмірі 2000 грн.

Суд вважає необґрунтованим посилання позивача в акті інспекційного відвідування на відсутність станом на 10.08.2018 актів виконаних робіт, оскільки строк дії вищезазначених договорів був з 02.08.2018 по 16.08.2018. Таким же був строк виконання робіт (надання послуг). Оплата наданих послуг повинна була проводитись протягом 3-х днів з дня прийняття робіт за актом. Таким чином акти приймання-передачі виконаних робіт не могли бути складені раніше 16.08.2018.

Також, вирішуючи питання про наявність порушення вимог чинного законодавства, на які є посилання в спірній постанові, суд зазначає наступне.

Законодавство України не містить обов`язкових приписів, в яких випадках сторони зобов`язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, сторони договору вільні у своєму виборі щодо форми оформлення правовідносин, а тому на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

Відповідно до ст.ст.21, 23, 24 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Згідно ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.626 та ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти). Визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Виходячи з положень ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Обмеження такого права чинним законодавством не допускається.

За договором підряду (ст.837 ЦК України) одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити дану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За договором про надання послуг (ст.901 ЦК України) одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Законодавчими нормами КЗпП України фізичним особам-підприємцям не забороняється використовувати найману працю, залучати осіб для виконання певних робіт та робіт певного характеру. Передбачена можливість залучення для виконання певних робіт підрядників на певний проміжок часу та для виконання певних замовлених послуг.

Предметом всіх вказаних договорів про надання послуг, є виконання фізичними особами певного визначеного обсягу роботи, за наслідками виконання якої замовник зобов`язувався оплатити виконавцеві виконану ним роботу, тобто, предметом є кінцевий результат, а не процес праці. Метою цих договорів є отримання певного матеріального результату.

Виконання умов угод підтверджується наявними у справі актами виконаних робіт.

Висновок в Акті інспекційного відвідування №ЗП1544/5/АВ від 13.08.2018 про те, що у відносинах між позивачем та вищезазначеними особами вбачаються ознаки трудових відносин є помилковим, оскільки однією із обов`язкових умов трудових відносин є те, що працівник зобов`язується виконувати визначену трудову функцію відповідно до трудового розпорядку.

Те, що відносини ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 мають ознаки трудових відносин спростовується наданими суду цивільно-правовими договорами, які мають певний строк дії та передбачають виконання певних замовлених послуг. Характерною відмінністю є оплата наданих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . послуг, оскільки оплата передбачена за фактично надані послуги, а не за весь час перебування вказаних осіб у відносинах з позивачем. Зазначене, зокрема підтверджується додатковими угодами від 03.08.2018 до цивільно-правових договорів від 02.08.2018 в яких деталізовано об`єм виконаних робіт (наданих послуг) (а.с. 113, 115) та детальними розрахунками до Актів здачі-прийняття наданих послуг від 17.08.2018, в яких зазначено перелік наданих послуг та вартість кожної з них (а.с 114, 116).

Відповідно до положень ст.204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже існує презумпція правомірності правочину, тому оскільки правочини, які укладені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з позивачем за їх волею, не являються нікчемними, відповідно до діючого законодавства та суду не надано доказів про визнання їх недійсними в судовому порядку, судом не може прийнятись рішення про їх невідповідність закону в рамках розгляду даної адміністративної справи.

Інспектор праці також не наділений повноваженнями згідно діючого законодавства надавати юридичну оцінку правочинам, а тому оскільки сторони вільні в укладенні правочинів (цивільно-правових договорів) та дотримуються умов визначених в договорі, відповідач не вправі визначати правову природу даних договорів на свій розсуд.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин є необґрунтованими викладені у спірній постанові №ЗП1544/5/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 04.09.2018 висновки про фактичну наявність трудових відносин між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_1 , та неможливість надання здійснюваних ними послуг за наданими договорами.

Суд зазначає, що трудові відносини характеризують особливості, врегульована законодавством про працю, які включають наявність робочого часу і часу відпочинку, режиму роботи трудової дисципліни, застосування дисциплінарних стягнень, заохочень працівників, гарантій і компенсацій у випадку звуження права працівника, пільг для певних категорій робітників, створення професійних спілок, матеріальне заохочення, отримання заробітної плати в певні строки і т. і.

Між тим наявні між суб`єктом господарювання і фізичними особами угоди містять в собі ознаки договорів, жодним чином не пов`язаних з трудовими відносинами, і являють собою домовленість сторін, предметом якої є оплатне надання певної послуги.

Сам факт оформлення наявних між сторонами правовідносин, що витікають з виконання договорів, підтверджує неспроможність висновків Акту інспекційного відвідування та спірної постанови про фактичне допущення до виконання робіт без укладання трудового договору, оскільки зміст диспозиції частини статті КЗпП України передбачає латентність, прихованість трудових відносин.

Також суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «Смирнов проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в адміністративній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог КАС України. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в адміністративному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до принципу V, викладеного у Рекомендації № (94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів 13.10.1994 року, судді, зокрема, зобов`язані проводити справу неупереджено, спираючись на власну оцінку фактів та власне тлумачення закону; забезпечити, щоб кожна сторона мала однакові можливості бути заслуханою, і щоб процедурні права кожної із сторін дотримувались відповідно до положень Конвенції про захист прав та основних свобод людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Сукупність вищенаведених встановлених обставин справи дає суду підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими, доведеними матеріалами справи, і такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З урахуванням приписів ч.2 ст.2 КАС України, суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності приходить до висновку, що постанова №ЗП 1544/5/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 04.09.2018 про накладення штрафу в розмірі 223380,00 грн. винесена уповноваженими посадовими особами ГУ Держпраці необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо, непропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), а отже є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у загальному розмірі 2810,10 грн.

Таким чином, судовий збір у розмірі 2810,10 грн. підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ГУ Держпраці у Запорізькій області.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 25) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗП1544/5/АВ/П/ТД-ФС від 04.09.2018, прийняту заступником начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області Ганненко Олександром Олександровичем, якою на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 223380,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Запорізькій області (вул. Північне шосе, буд. 25, м. Запоріжжя, 69032, ) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі суми сплаченого судового збору 2810,10 грн. (дві тисячі вісімсот десять гривень 10 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі виготовлено та підписано 16.05.2019.

Суддя Р.В. Кисіль