Справа № 420/1947/19
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1947/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 79-19 від 25.02.2019; зобов`язати відповідача поновити позивачу статус біженця.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.02.2019 року Державною міграційною службою України винесено рішення №79-19 про втрату позивачем статусу біженця, у зв`язку з тим, що він не може відмовитися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких його було визнано біженцем, більше не існує. Позивач вважає зазначене рішення необґрунтованим, оскільки при його прийняття відповідачем не враховано поточну ситуацію по країні його громадянської належності Республіки Того, де йому загрожує небезпека.

Ухвалою судді від 04.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

22.04.2019 до суду від ДМС України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити. В обґрунтування відзиву зазначено, що рішенням ДМС України від 18.11.2013 № 671-13 ОСОБА_1 визнано біженцем відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особу, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань. Підставою для втрати статусу біженця стала проведена співбесіда з позивачем 14.02.2018 з метою аналізу та з`ясування усіх обставин під час чергового звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області у зв`язку з отриманням довідки на облік. За актуальною інформацією по країні походження Уро Акпо Нурудін Іссака Республіки Того соціально-політична ситуація останньої зазнала суттєвих змін з часу виїзду позивача у 2009 році. Під час проведення процедури втрати ОСОБА_1 статусу біженця ГУ ДМС в Одеській області з позивачем були проведені співбесіди 17.01.2018 та 14.02.2018, під час яких він мав можливість надати відповідні пояснення та матеріали, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення. Однак під час співбесід ОСОБА_1 не зміг навести достатні обґрунтування щодо неможливості повернення до країни громадського походження. Під час проведення протоколу співбесіди від 17.01.2018 року позивач зазначив, що з 2005 року був членом опозиційної політичної партії UFC, займався активною політичною діяльністю, зокрема був агітатотором та розповсюджував інформацію про партію в районі Бланкоме. При цьому позивач повідомив, що партія UFC, членом якої він був, припинила своє існування. Під час співбесіди 17.01.2018 позивач зазначив, що повернення до країни громадянської належності неможливе у зв`язку з переслідуванням усіх членів партії UFC з боку діючої влади. Однак аналізом ІКП встановлено, що члени партії UFC обіймають посади міністрів та не зазнають будь-яких переслідувань, зазначена політична сила є партнером діючого президента країни Фор Ессозімна ОСОБА_2 . Також в ході опитування позивача під час співбесіди 14.02.2018 було з`ясовано, що дружина та четверо дітей позивача залишаються проживати в Того, не зазнають будь-якої дискримінації або переслідувань, мають доступ до житла, працевлаштування, освіти та базових соціальних послуг. Вищезаначена інформація по країні громадянського походження позивача Республіки Того свідчить про відсутність об`єктивних чинників для побоювань позивача стати жертвою політичного переслідування у разі повернення до країни громадянської належності.

26.04.2019 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої відзив був побудований з посиланням на закони, які стосуються іноземних громадян, які вперше звертаються до Державної міграційної служби України для надання їм статусу біженця, що на переконання представника позивача не стосується позивача. Зазначено, що у позивача на руках мається оригінал посвідчення біженця з продовженим терміном дії посвідчення строком до 18 листопада 2023 року, яке є дійсним та не анульованим. Також відповідно до повідомлень преси опозиція закликає активістів до організації протестів, опозиційний кандидат Жан ОСОБА_3 не визнав результатів виборів та висновків суду, а тому ситуація в країні громадянського походження позивача напружена та нестабільна, що вже є ескалацією напруги відносин в суспільстві і тому висновок міграційної служби є завчасним та таким, що не відповідає дійсності.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч.2 ст.262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вибув з Того 20.04.2009 року мотоциклом нелегально до Гани, звідки 05.05.2009 вибув повітряним шляхом, авіарейсом Аккра-Дубаї-Москва. На території Російської Федерації позивач перебував приблизно 4 місяці, після чого вибув у напрямку кордону з Україною. Позивач перетнув кордон з Україною нелегально, поза пунктом пропуску 19.09.2009.

25.09.2009 ОСОБА_1 вперше звернувся за наданням міжнародного захисту до Управління міграційної служби в Одеській області, вказавши в якості причин звернення за міжнародним захистом - переслідування з боку правоохоронних структур в країні походження у зв`язку з прийняттям позивачем участі у військовому перевороті.

Наказом Управління міграційної служби в Одеській області Нурідін Іссака було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку (справа 2а-515/10/1570), в результаті чого рішення Управління міграційної служби в Одеській області залишено без змін.

04.01.2012 року ОСОБА_1 повторно звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої зазначив, є громадянином Того, уродженцем м. Бафіло, за національністю тоголезець, етнічна група куту кулі, за віросповіданням мусульманин; має незакінчену початкову освіту 6 класів; одружений на громадянці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка виховує двох спільних синів та дві доньки.

Щодо причин виїзду з країни громадянської належності, повідомив про побоювання за власне життя внаслідок переслідувань з боку влади країни, у зв`язку з політичною діяльністю особи, саме членством у опозиційній партії «Union Des Forces De Changement» (UFC). Позивач також повідомив, що 06.04.2009 році у м. Ломе відбувся мітинг протии діючої влади. Демонстрацію було розігнано представниками поліції їз застосуванням фізичної сили. Після вказаного заходу, позивачу стало відомо про випадки вбивства членів партії UFDG, членом якої він був

Рішенням ДМС України від 18.11.2013 № 671-13 ОСОБА_1 було визнано біженцем відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особу, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань ознакою політичних переконань.

Головним управлінням ДМС України в Одеській області ініційовано процедуру втрати Уро Укпо ОСОБА_5 Іссака статусу біженці за результатами перевірки обставин та інформації по країні походження, на підставі яких особу було визнано біженцем шляхом направлення до центрального органу міграційної служби подання від 13.12.2018.

Листом ГУ ДМС України в Одеській області від 30.01.2018 № 5/1-104 позивачу повідомлено про початок процедури втрати ним статусу біженця; викликано співбесіду на 14.02.2018.

25.02.2019 Державною міграційною службою України винесено рішення №79-19 про втрату позивачем статусу біженця, у зв`язку з тим, що він не може відмовитися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких його було визнано біженцем, більше не існує.

23.03.2019 позивач отримав від Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області повідомлення від 14 березня 2019 року № 67 про втрату статусу біженця, та, не погодившись із рішенням ДМС України про втрату ним статусу біженця, звернувся за судовим захистом із даним адміністративним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи та особової справи ОСОБА_6 Укпо Нурудін Іссака № ODS 12/497, підставою для втрати статусу біженця Уро Акпо Нурудін Іссака слугувала проведена із позивачем співбесіда 14.02.2018 з метою аналізу та з`ясування усіх обставин під час чергового звернення особи до ГУ ДМС України в Одеській області у зв`язку з отриманням довідки про облік.

В ході проведення процедури втрати Уро Укпо ОСОБА_5 Іссака статусу біженця Головним управлінням ДМС України в Одеській області з позивачем були проведені співбесіди 17.01.2018 та 14.02.2018, під час яких ОСОБА_1 не зміг навести достатні обґрунтування щодо неможливості повернення до країни громадянського походження Республіки Того.

Так, під час співбесіди 17.01.2018 позивач зазначив, що з 2005 року був членом опозиційної політичної партії UFC (Union Des Forces De Changement), займався активною політичною діяльністю, зокрема був агітатором та розповсюджував інформацію про партію в районі Бланкоме. Позивач повідомив, що на момент проведення співбесіди від 17.01.2018 політична партія «Union Des Forces De Changement», членом якої він був, припинила своє існування та повернення до країни громадянської належності неможливе у зв`язку з переслідуванням усіх членів партії UFC з боку діючої влади. Також позивач повідомив, що не володіє інформацією про соціально-політичну ситуацію в країні громадянського походження.

Однак, зазначені твердження позивача спростовується актуальною інформацією по країні походження, відповідно до якої політична партія «Union Des Forces De Changement» існує станом на теперішній час, іі лідером залишається Гілхріст Олімпіо, син першого президента Того. Партія UFC приймала участь в президентських та парламентських виборах в 2018 році (джерело - https://www.republicoftogo.com/Toutes-les-rubriques/Politique/L-UFC-espere-obtenir-65-sieges).

Члени партії Union Des Forces De Changement обіймають посади у парламенті країни та не мали наміру їх залишати під час наступних виборів президента країни, які відбулись 20.12.2018 року (джерело - https: //www.republicoftogo.com/Toutes-les-rubriques/In-English ІНФОРМАЦІЯ_3 UFC-to-take-seats-in-Parliament).

Крім того, члени партії UFC обіймають посади міністрів та не зазнають будь-яких переслідувань, ззанчена політична сила є партнером діючого президента країни Фор Ессозімна Гнассінгбе (джерело - https: //www.republicoftogo.com/Toutes-les-rubriques/Politique/Entre-1-UFC-et-le-gouvernement-le-partenariat-se-poursuit).

Лідер партії UFC Гілхріста Олімпіо (засновник партії та керівник з моменту заснування по теперішній час) в жовтні 2017 року виступив з заявою проти дострокових виборів президента країни, тим саме підтвердивши підтримку діючого президента Того Фор Ессозімна Гнассінгбе (джерело - https: //www.republicoftogo.com/Toutes-les-rubriques/ Politique/L-UFC-prone-la-sagesse).

В 2010 році було підписано меморандум між політичною партією UFC та провладною політичною силою країни, що сприяло відновленню економіки та держави в цілому (джерело - https: //www.republicoftogo.com/Toutes-les-rubriques/ Politique/L-UFC-prone-la-sagesse).

В лютому 2017 року Іссак Цяйкп, радник лідера партії UFC Гілхріста Олімпіо виступив з заявою проти опозиційних дій партії PNP, підтримавши президента країни Фор Ессозімна Гнассінгбе (джерело - https: //www.republicoftogo.com/Toutes-les-rubriques/ Politique/L-UFC-prone-la-sagesse).

Крім того, під час проведення співбесіди 14.02.2018 було з`ясовано, що дружина та четверо дітей позивача залишаються проживати в країні громадянського походження Республіці Того. Родина позивача не зазначає будь-якої дискримінації або переслідувань, має доступ до житла, працевлаштування, освіти та базових соціальних послуг. При цьому під час проведення співбесіди позивач не зміг пояснити чому у наданому документі, а саме ID картці, проставлений підпис, який не відповідає зразку підпису особи, а в членському квитку партії UFC наданому у якості доказів переслідування, взагалі відсутній.

Поряд із тим, позивач плутався у відповідях стосовно обставин виїздів з території України до Нігерії, перебуваючи в статусі біженця в Україні. Так, у співбесіді 17.01.2017 позивач пояснив, що основною метою поїздки до Нігерії в 2016 році було відвідування товарища на ім`я Лукма, а у співбесіді 31.01.2018 позивач назвав іншу мету поїздки відвідування дружини, яка приїхала з ОСОБА_7 до Нігерії для зустрічі з ним. Також у співбесіді 14.02.2018 позивач не зміг пояснити, чому під час анкетування 04.01.2013 зазначив установчі дані матері « ОСОБА_8 », але надав до Управління довідку про несудимість, в якій зазначені дані матері «Тагби ОСОБА_9 ».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 11 Закону закріплено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

У відповідності до ч. 8 вказаної статті уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Згідно ч. 9 ст. 11 Закону у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 14 статті 11 Закону на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у відповідності до частини 16 статті 11 Закону, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними.

У разі невикористання особою права на оскарження протягом п`яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи статусу додаткового захисту або скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вилучає у такої особи посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, та їх проїзні документи для виїзду за кордон або визнає їх недійсними та повертає особі національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), що перебувають на зберіганні (частина 18 статті 11 Закону).

Наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Згідно з п.7.1, 7.2 Правил № 649 Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є: а) відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частині першій або п`ятій статті 12 Закону; б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту; в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту; г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

Відповідно до п.7.4 Правил № 649 у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань (додаток 30) та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації;

б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання;

в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 31). Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.

У поданні про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обов`язково зазначаються відомості щодо підстав для підготовки такого подання (особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, клопотання органу Служби безпеки України чи іншого органу державної влади, власна ініціатива територіального органу ДМС), а також викладаються обставини, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У поданні також викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття відповідного рішення. Подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС (особи, яка здійснювала розгляд отриманих матеріалів) затверджується керівником структурного підрозділу територіального органу ДМС, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців, осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У цьому поданні обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Подання повинно включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Пунктом 7.7 Правил № 649 визначено, що за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає одне з таких рішень: а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту; б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту; в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.7.11 Правил № 649 у разі використання особою права на оскарження рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС залишає на зберіганні національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), при цьому оформлюючи відповідну розписку, та видає такій особі під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням її дії на весь час розгляду скарги.

Вирішуючи спір, суд враховує, що при проведенні співбесід, рівно як під час судового розгляду справи, позивач не зміг довести обґрунтованості існування побоювань його небезпеки, переслідувань у Республіці Того за політичними мотивами; не було надано жодних додаткових пояснень до територіального управління міграційної служби, які б могли спростувати існування на теперішній час обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до Республіки Того через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Натомість, з оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

При цьому за обставин справи, позивач звернуся до міграційних органів України із заявою щодо набуття громадянства України. Одночасно позивач наголошує на потребі наділити його статусом біженця за обставин, які перестали існувати та про які позивач має скромне уявлення.

Зокрема, представник позивача у поясненнях на відзив посилається на нестабільну ситуацію в Республіці Того, політичну кризу та ескалацію напруги, зважаючи на окремі повідомлення у ЗМІ. При цьому представник позивач ігнорує інші відомості з новин, які прямо суперечать його твердженням про переслідування прихильників партії, до діяльності якої позивач був причетний десять років тому.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Республіці Того. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною та суперечливою, взаємоспростовуючою в аспекті різних співбесід. Твердження позивача щодо небезпеки, яка йому загрожує в Республіці Того особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обгрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Принцип рівності сторін у процесі є одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63).

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

За обставин справи, позивачем не наведено обґрунтованих доводів проти оскаржуваного рішення, які б доводили неправомірність позбавлення його статусу біженця та одночасно наявність суттєвих чинник для збереження такого статуту. Натомість, відповідачем з посиланням на належні та допустимі докази, приписи чинного законодавства, актуальну інформацію про країні походження позивача доведено надуманий характер позовних вимог та аргументів, покладених позивачем в основу своєї позиції.

Положення пункту 6 частини першої статті 11 Закону не поширюється на біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту, якщо він (вона) може навести достатні обґрунтування, які випливають з попередніх переслідувань, для своєї відмови користуватися захистом країни своєї громадянської належності.

Однак за обставин справи позивачем не наведено достатніх обґрунтувань щодо власних побоювань за свою небезпеку у Республіці Того після подій, з яких минуло десять років, та які були покладені в основу його звернення за міжнародним захистом.

При цьому суд враховує, що позбавлення позивача статусу біженця не можна вважати порушенням права особи на свободу пересування і свободу вибору місця проживання, так як не ідеться про видворення особи з території України та не позбавляє позивача права перебування в Україні, яке може бути реалізоване на інших правових підставах, або у разі повторного надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту згідно, встановленої законом процедури, втручання здійснювалося «згідно із законом», та було «необхідним у демократичному суспільстві», у тому розумінні, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, та виправдовується суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що винесенні оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, пропорційно, своєчасно та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.