Справа № П/811/464/18
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

14 травня 2019 року м. Дніпросправа № П/811/464/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року (суддя Брегей Р.І.) у справі №П/811/464/18 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень (а.с.75) просив:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті прапорщику ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та щорічної матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, за 2016-2017 роки;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 12 повних календарних років служби в розмірі 47 376,46грн.;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 недовиплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 рік служби в розмірі 1 477,39грн;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 щорічну матеріальну допомогу за 2016 рік та 2017 рік в розмірі місячного грошового забезпечення за кожен рік, тобто 15 758,82грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що військова частина, звільняючи зі служби, не виплатила допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016 2017 роки у розмірі місячного грошового забезпечення. Крім цього, позивач вказував на те, що місячне грошове забезпечення для визначення допомоги обчислене відповідачем у меншому розмірі, ніж встановлено приписами діючого законодавства, оскільки відповідач безпідставно виключив з формули обчислення грошового забезпечення для встановлення допомоги щомісячну додаткову грошову винагороду. Також, за позицією позивача, він має право на отримання допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби, а не за 1 рік, як визначила військова частина.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018

року позов задоволено частково, а саме:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 стосовно виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за станом здоров`я;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення у загальній сумі 7879,41 грн. за кожний з 13 повних календарних років служби з урахуванням раніше сплачених коштів у сумі 2462,32 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду, в частині задоволених позовних вимог, мотивовано тим, що позивач має право на отримання допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби. Такі висновки суд обґрунтував посиланням на положення ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей», якими визначено таке право військовослужбовців при звільненні. При цьому, суд першої інстанції, враховуючи обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги (повторне звільнення), дійшов висновку про те, що при попередньому звільненні позивача з військової служби ним не було отримано одноразової грошової допомоги, яка передбачена цим Законом, у зв`язку з чим відповідач був зобов`язаний виплати позивачу одноразову допомогу при звільненні за усі календарні роки служби, а не лише за той період, в який позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Крім цього, суд першої інстанції виходив з того, що місячне грошове забезпечення, для визначення допомоги, обчислене відповідачем у меншому розмірі, ніж встановлено приписами діючого законодавства, оскільки відповідач безпідставно виключив з формули обчислення грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду, яку отримував позивач.

Не погодившись з рішенням суду, в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилався на наступне. Щодо висновків суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби, відповідач вказує на те, що такі висновки зроблені з порушенням вимог абз.6 п.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким визначено те, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги. З цього приводу відповідач вказує на те, що при попередньому звільненні позивач набув право на отримання грошової допомоги при звільненні та фактично її отримав, а отже суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про наявність у позивача права на отримання грошової допомоги при звільненні за усі календарні роки служби. Щодо висновків суду першої інстанції про те, що місячне грошове забезпечення, для визначення допомоги, обчислене відповідачем у меншому розмірі, ніж встановлено приписами діючого законодавства, оскільки відповідач безпідставно виключив з формули обчислення грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду, яку отримував позивач, відповідач вказує на те, що до такого розрахунку не була включена додаткова грошова винагорода, яка виплачувалася відповідно до постанови КМУ №889 від 22 вересня 2010 року. З цього приводу відповідач вказує на те, що вказана допомога не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога при звільненні, оскільки має окремий, особливий і разовий характер виплат.

Позивач своїм процесуальним правом щодо оскарження рішення суду першої інстанції, в частині не задоволених позовних вимог, не скористався.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін з огляду на його законність і обґрунтованість. Фактично позиція позивача полягає у тому, що при попередньому звільненні він не отримував грошову допомогу, яка передбачена Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції, що діяла на момент останнього звільнення. Додаткова грошова допомога, яка виплачувалася відповідно до постанови КМУ №889 від 22 вересня 2010 року, повинна включатися до грошового забезпечення, оскільки її виплати мали постійний характер.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги відповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 07 травня 1984 року №88 ОСОБА_1 прийнято на військову службу (а.с.147).

Наказом військової частини НОМЕР_3 від 27 листопада 1992 року №225 позивача звільнено з військової служби за скороченням штатів (а.с.18).

Під час звільнення ОСОБА_1 виплачено одноразове грошове забезпечення у розмірі 5 окладів.

Наказом військової частини НОМЕР_4 від 16 серпня 2014 року №4 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу (а.с.149-150).

Наказом військової частини НОМЕР_5 від 21 березня 2015 року №8 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу (а.с.151).

Наказом військової частини НОМЕР_5 від 24 вересня 2015 року №261 позивача, якого призвали за мобілізацією в особливий період, звільнено з військової служби (а.с.19).

У наказі про звільнення зазначено про виплату грошової допомоги у розмірі 4% від місячного грошового забезпечення за 12 місяців.

Наказом відповідача від 25 січня 2016 року №17 ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом терміном на особливий період до оголошення демобілізації (а.с.20).

Наказом відповідача від 06 жовтня 2017 року №214 позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я (а.с.21).

У наказі зазначено, що вислуга років у Збройних Силах України на день звільнення складає 13 років 7 місяців 10 днів.

На час звільнення грошове забезпечення позивача склало 7879,41 грн. (а.с.27).

У його структуру входили: посадовий оклад у сумі 685 грн.; оклад за військове звання 60 грн.; надбавка за вислугу років 186,25 грн.; надбавка за виконання особливо важливих завдань 465,63 грн.; премія 3527,75 грн.; щомісячна додаткова грошова винагорода (60% від суми нарахованого грошового забезпечення) 2954,78 грн. (а.с.27).

Військова частина обчислила розмір допомоги, який склав 2462,32 грн.

Така сума відповідає 50% грошового забезпечення без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди у сумі 2954,78 грн. (а.с.27).

16 листопада 2017 року військова частина виплатила ОСОБА_1 допомогу у сумі 2425,39грн., відрахувавши військовий збір, за 1 календарний рік (а.с.110-111).

Не погодившись із розрахунком одноразової грошової допомоги при звільненні, а також із періодом, за який її виплачено, позивач звернувся із позовом до суду.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо права позивача на виплату одноразової грошової допомоги при звільнення за усі його календарні роки служби.

У відповідності із абз.1 ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на час останнього звільнення позивача) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Отже, вказана норма визначає право військовослужбовців на отримання грошової допомоги у разі звільнення з підстав, які прямо передбачені Законом. За загальним правилом військовослужбовці, які звільняються зі служби за станом здоров`я, мають право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

В той же час, абз.6 ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

При цьому, вказана норма не ставить в залежність виникнення права на отримання грошової допомоги при повторному звільненні від того, з яких підстав попередньо звільнявся військовослужбовець (за станом здоров`я, за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту тощо). Єдиною підставою для виплати грошової допомоги при повторному звільненні є те, що особа, при попередньому звільненні, не набула права на отримання такої грошової допомоги при звільненні.

Встановлені обставини свідчать про те, що при попередньому звільненні, 1992 рік, позивач отримав грошову допомогу у розмірі 5 окладів (наказ №225 від 27.11.1992).

Відповідно до ст..15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на час звільнення позивача із військової служби у 1992 році) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення. Військовослужбовцям виплачується грошова допомога на лікування, при народженні дитини, виплачується також грошова допомога на дітей військовослужбовців строкової служби, малозабезпеченим сім`ям військовослужбовців у порядку і розмірах, передбачених законодавством України.

Таким чином, на час звільнення позивача у 1992 році Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачав виплату військовослужбовцям грошової допомоги при звільненні, при цьому, незалежно від підстав звільнення, і вказану допомогу позивач отримав під час дії Закону у вказаній редакції.

Той факт, що положення Закону в різних редакціях (станом на час попереднього звільнення та станом на час останнього звільнення) визначали різний розмір грошової допомоги, не може свідчити про те, що позивач не мав права на отримання грошової допомоги, яка передбачена ст..15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», станом на момент попереднього звільнення у 1992 році.

Отже, оскільки станом на час попереднього звільнення у 1992 році позивач мав право на отримання грошової допомоги при звільненні, то в силу положень абз.6 ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на час останнього звільнення) відповідачем правомірно розраховано таку допомогу за період календарної служби позивача з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, оскільки єдиною підставою для виплати грошової допомоги при повторному звільненні, згідно вказаної норми права, є те, що особа, при попередньому звільненні, не набула права на отримання такої грошової допомоги при звільненні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо права позивача на отримання допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що місячне грошове забезпечення, для визначення грошової допомоги при звільненні, обчислене відповідачем у меншому розмірі, ніж встановлено приписами діючого законодавства, оскільки відповідач безпідставно виключив з формули обчислення грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду, яку отримував позивач.

Так, встановлені обставини справи свідчать про те, що відповідачем дійсно не було включено при розрахунку місячного грошового забезпечення додаткову грошову винагороду, яка виплачувалася військовослужбовцям, у тому числі позивачу, на підставі постанови КМУ №889 від 22 вересня 2010 року.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно частини 2 статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" (далі Постанова №899) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення (пункт 2 Постанови №899).

На виконання цієї постанови наказом Міністра оборони України №550 від 24.10.2016 року затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11.01.2016 року за №1470/29600 (надалі Інструкція №550).

Ця Інструкція визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода).

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Інструкції №550 виплата винагороди здійснюється в таких розмірах на місяць: зокрема військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 5, 8, 9 Інструкції №550 до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).

Виплата винагороди здійснюється з того дня, з якого військовослужбовці стали до виконання обов`язків за посадами, але не раніше дня видання наказу про призначення, і до дня їх звільнення від виконання обов`язків за посадами включно (у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадами, до яких вони допущені наказами відповідних командирів (начальників)).

Винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).

Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Відповідно до положень пункту 10 Інструкції №550 командир військової частини у разі вчинення військовослужбовцем порушень, передбачених у цьому пункті, має право зменшувати розмір винагороди.

Отже, виходячи зі змісту наведених норм, щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою №889 та Інструкцією №550, має тимчасовий характер, оскільки виплата такої винагороди дозволена за наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника), залежно від настання спеціальних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, тому вона не включається до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 9 Закону №2011-XII, постанови №889, Інструкції, які регулюють підстави, порядок та умови виплати щомісячної одноразової грошової допомоги, висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 15.10.2013 року (справа №21-368а13), від 04.11.2014 року (справа №21-473а14), від 19.05.2015 року (справа №21-466а15), від 16.06.2015 року (справа №21-621а15), Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року (справа №826/5785/16), 03 жовтня 2018 року (справа №817/1207/17).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем невірно розраховано місячне грошове забезпечення, для визначення грошової допомоги при звільненні, є безпідставним, оскільки щомісячна додаткова грошова винагорода, встановлена постановою №889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога на підставі частини 2 статті 15 Закону №2011-XII.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення, в частині задоволених позовних вимог, з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині заявлених вимог. З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу шляхом скасування рішення суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог та прийняття нової постанови, в цій частині заявлених вимог, про відмову у задоволенні позову. В той же час, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги шляхом скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі (як на тому наполягав відповідач), оскільки встановлені обставини у цій справі не дають підстав для висновку щодо наявності обставин, які обумовлюють необхідність закриття провадження в адміністративній справі.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року у справі №П/811/464/18, в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову, в цій частині заявлених вимог, про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року у справі №П/811/464/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, визначені ст.ст.328 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 14.05.2019р.

Повний текст постанови складено 15.05.2019р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк