Справа № 560/608/19
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2019-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/608/19
РІШЕННЯ
іменем України

11 травня 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К.

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 22 929, 57 грн. (двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять гривень п`ятдесят сім копійок);

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 22 929, 57 грн. (двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять гривень п`ятдесят сім копійок) без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Позивач підставою позову зазначає порушення відповідачем вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що при звільненні з військової частини НОМЕР_1 відповідачем йому не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, виплата якого гарантована чинним законодавством України.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати йому компенсації вартості за неотримане речове майно протиправною, тому звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Ухвалою від 11.03.2019 року Хмельницький окружний адміністративний суд відкрив провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від представника відповідача 29.03.2019 року надійшов відзив, в якому він вказує, що позивачем не дотримано процедуру отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, а саме: позивач рапорт про виплату компенсації подав після його звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини. Враховуючи, що чинним законодавстом не передбачено виплату військовою частиною компенсації за неотримане речове майно громадянам, звільненим з військової служби, тому відсутні підстави для задоволення позову. Також, на думку відповідача, компенсацію за неотримане речове майно повинна була здійснити військова частина НОМЕР_2 , оскільки військова частина НОМЕР_1 на момент проходження позивачем військової служби тільки створювалася та самостійне військове господарство не здійснювала.

Дослідивши наявні в матеріалах справи належні та допустимі письмові докази, оцінивши їх у взаємозв`язку та сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді сержанта-інструктора циклової комісії із загальновійськових дисциплін.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №140 від 14.08.2017 року прапорщика ОСОБА_1 сержанта-інструктора циклової комісії із загальновійськових дисциплін звільнено у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

При цьому відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем, що включає виплату надбавки до посадового окладу в розмірі 50% з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за виконання особливо важливих завдань з 01 по 14 серпня 2017 року, щомісячну премію в розмірі 455% з 01 по 14 серпня 2017 року, щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% місячного грошового забезпечення з 01 по 14 серпня 2017 року.

Так як під час звільнення позивача питання про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно не було вирішено, позивач 14.08.2017 року, в день звільнення, звернувся до відповідача із рапортом про вирішення вказаного питання.

В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача щодо здійснення розрахунку за неотримане речове майно.

Позивач також звернувся до Хмельницького зонального відділу Військової служби правопорядку, щодо неправомірних дій посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , які полягають у невиплаті грошової компенсації за неотримане речове майно. Згідно наявних в матеріалах справи копій відповідей №1/69 від 10.01.2019 року та 1/164 від 14.01.2019 року Хмельницьким зональним відділом Військової служби правопорядку здійснено перевірку щодо фактів викладених у зверненні позивача. Під час перевірки встановлено, що відповідачем в порушення вимог чинного законодавства не виплачено позивачу компенсацію за неотримане речове майно, не видано довідку про вартість речового майна та не виготовлено речовий атестат. При цьому зазначено, що карта обліку речового майна позивача знаходиться в речовій службі військової частини НОМЕР_1 . Позивачу також запропоновано звернутись до суду за захистом своїх прав.

08.02.2019 року відповідач надав позивачу довідку-розрахунок (34) на зарахування вартості речового майна, яке вислужило встановлений термін експлуатації, за період проходження служби позивача, відповідно до якої до виплати підлягає 22 929,57 грн.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати йому компенсації за неотримане речове майно протиправною, тому для відновлення порушених прав, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 5 статті 17 Конституції України регламентовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 року №2232-ХІІ.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закон України Про військовий обов`язок і військову службу початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Частиною 6 статті 26 зазначено закону визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Нормативно правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон України №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону України №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України №2011-ХІІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 1 статті 9-1 Закону України №2011-ХІІІ (в редакції чинній на час звільненні позивача з військової служби) встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16 березня 2016 року затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (Далі - Порядок № 178).

Згідно із пунктами 2-4 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку №178 передбачено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно із абзацами 1, 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період визначено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Таким чином, відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №178 грошова компенсація здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу, з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця, будь-які інші підстав для виплати грошової компенсації окрім звільнення з військової служби та загибелі військовослужбовця законодавством не передбачені.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №813/1280/17.

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що позивач - прапорщик ОСОБА_1 , 14.08.2017 року відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №140 звільнений у запас з посади сержанта-інструктора циклової комісії із загальновійськових дисциплін, виключений зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення та подав за місцем проходження служби відповідний рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно. Оскільки позивач відповідає вимогам визначеним пунктами 2 та 3 Порядку №178, та подав за місцем військової служби відповідний рапорт, передбачений пунктом 4 зазначеного Порядку, суд приходить до висновку, що позивач має право на грошову компенсацію замість неотриманого речового майна.

Суд не погоджується з позицією відповідача про те, що право на грошову компенсацію мають лише військовослужбовці до моменту звільнення з військової служби, оскільки право на грошову компенсацію мають військовослужбовці, у разі звільнення з військової служби, або члени його сім`ї та утриманці, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця. Крім того наказом Міністерства оборони №232 від 29.04.2016 року "Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України" визначено, що військовослужбовці повинні отримувати саме речове забезпечення відповідно до затверджених норм, а не грошову компенсацію.

Крім того суд зазначає, що пунктом 4 Порядком №1884 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби.

Оскільки позивач проходив військову службу та звільнений у запас з військової частини НОМЕР_1 , відтак позивач 14.08.2017 року правомірно подав рапорт саме до військової частини НОМЕР_1 про виплату грошової компенсації, тому суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що на момент проходження служби позивачем дана військова частина була прикріплена на баланс іншої військової частини.

Таким чином відповідачем не забезпечено позивачу реалізацію його прав, гарантованих Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядком №178, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 22 929, 57 грн. та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 22 929, 57 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вартість неотриманого позивачем речового майна підтверджується копією довідки-розрахунку (34) на зарахування вартості речового майна, яке вислужило встановлений термін експлуатації, за період проходження служби ОСОБА_1 , який був звільнений на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 14.08.2017 року №140 та становить 22 929,57 грн.

Перевіряючи наявність підстав щодо оподаткування суми компенсації, судом встановлено наступне.

Відповідно до підпунктів "а", "ж" підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи: сума державної та соціальної матеріальної допомоги, державної допомоги у вигляді адресних виплат та надання соціальних і реабілітаційних послуг відповідно до закону, житлових та інших субсидій або дотацій, компенсацій (включаючи грошові компенсації інвалідам, на дітей-інвалідів при реалізації індивідуальних програм реабілітації інвалідів, суми допомоги по вагітності та пологах), винагород і страхових виплат, які отримує платник податку з бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та у формі фінансової допомоги інвалідам з Фонду соціального захисту інвалідів згідно із законом, у тому числі (але не виключно):

- сума грошової допомоги, яка надається згідно із законом членам сімей військовослужбовців чи осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які загинули (безвісно пропали) або померли під час виконання службових обов`язків;

- сума грошової компенсації, що виплачується військовослужбовцям за належне їм для отримання жиле приміщення.

Винятки, передбачені цим підпунктом, не поширюються на виплату заробітної плати, грошової (вихідної) допомоги при виході на пенсію (у відставку) та виплату, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності.

Системний аналіз наведених положень дає підстави стверджувати, що законодавцем у підпункті 165.1.1 не визначено чіткий перелік сум допомог, компенсацій, які не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Суд вважає за необхідне зазначити, що чинне законодавство України передбачає виплату компенсаційних виплат (компенсацій) двох видів.

До першої групи належать компенсаційні виплати (компенсації), які за своєю природою не є винагородою за виконану роботу, обумовленої трудовим договором, у зв`язку з чим суми таких компенсаційних виплат не включаються до структури заробітної плати працівників, а тому, як правило, не підлягають оподаткуванню. Зокрема, виходячи зі змісту відповідних положень Кодексу законів про працю України, до таких компенсаційних виплат належать виплати у зв`язку з службовими відрядженнями (стаття 121), а зі змісту Закону України "Про охорону праці" компенсації за важкі та шкідливі умови праці, що дістало відповідне відображення у Податковому кодексі України. Так, за змістом підпунктів 165.1.9 та 165.1.11 пункту 165.1. статті 165 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: вартість безоплатного лікувально-профілактичного харчування, молока або рівноцінних йому харчових продуктів, газованої солоної води, мийних і знешкоджувальних засобів, а також спеціального одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту, якими роботодавець забезпечує платника податку відповідно до Закону України "Про охорону праці", спеціального (форменого) одягу та взуття, що надаються роботодавцем у тимчасове користування платнику податку, який перебуває з ним у трудових відносинах; кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт і розраховані згідно із пунктом 170.9 статті 170 цього Кодексу.

До другого виду компенсаційних виплат належать виплати, які є винагородою, яка встановлюється за виконану роботу понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, в результаті чого вони включаються до структури заробітної плати працівника, а тому підлягають оподаткуванню на загальних підставах.

Виходячи зі змісту спеціальних норм Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", які регулюють спірні правовідносини, можливо дійти висновку, що компенсація вартості за неотримане речове майно за своєю природою не є винагородою за виконання обов`язку несення служби та не включаються до складу грошового забезпечення військовослужбовця, відповідно, сума компенсації не підлягає оподаткуванню.

Відповідно до підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що сума компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно при звільненні з військової служби не підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб та військовим збором.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10 березня 2001 року у справі «Сук проти України» (заява №10972/05) зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Аналогічну правову позицію Європейський суд з прав людини застосовував під час розгляду справ «Будченко проти України» (заява №38677/06), «Кечко проти України» (заява №63134/00).

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року №6-рп/2007, невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до підпункту 2 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, оскільки відповідач не довів правомірність оскаржуваних дій, а встановлені обставини справи свідчать про їх протиправність, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача, а тому даний адміністративний позов необхідно задовольнити.

Оскільки відповідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору та не сплачував його, розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 22 929, 57 грн. (двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять гривень п`ятдесят сім копійок) при його звільненні з військової служби 14.08.2017 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 22 929, 57 грн. (двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять гривень п`ятдесят сім копійок) без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України (вул. Гагаріна, 56,Кам''Янець-Подільський,Хмельницька область,32300 , код ЄДРПОУ - 26621047)

Головуючий суддя В.К. Блонський