Справа № 1140/2799/18
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

14 травня 2019 року м. Дніпросправа № 1140/2799/18
Суддя І інстанції Петренко О.С.

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Мельника В.В.,
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення понесених на відрядження витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, згідно з яким просив:

- визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 по невиплаті компенсації понесених на відрядження витрат ОСОБА_1 ;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на відрядження у розмірі 5847,11 грн.

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1904, 60 грн.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 по невиплаті ОСОБА_1 компенсації понесених на відрядження витрат.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на відрядження у розмірі 5847,11 грн.

Присуджено на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на позивача не розповсюджується Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з огляду на те, що він був звільнений з військової служби. Вказує на те, що судом не було враховано процедури відшкодування витрат на відрядження, зокрема, у зв`язку із забезпеченням діяльності Збройних Сил України та підготовкою військ. Так, позивачу не були виплачені кошти за звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, у зв`язку з відсутністю фінансування по коду програмної класифікації видатків (КПКВ) 2101020/6. Військовою частиною НОМЕР_1 неодноразово подавались обґрунтування потреби у коштах до вищого командування з метою виділення коштів за даною бюджетною підпрограмою, однак фінансування не було виділено, що позбавляє її можливості здійснити необхідні виплати. Також вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразились у порушенні строку призначення першого судового засідання та не зазначення у резолютивній частині рішення місцезнаходження відповідача та місця проживання позивача.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, інші сторони до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що капітан ОСОБА_1 з 08 грудня 2015 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого помічника керівника польотами групи управління польотами.

08 серпня 2018 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №165 позивач звільнений з військової частини та виключений з списків особового складу військової частини та знятий із всіх видів забезпечення.

Після звільнення з позивачем проведено розрахунок по грошовому забезпеченню, виплачена одноразова грошова допомога, однак не сплачено компенсаційні кошти в зв`язку з службовими відрядженнями.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24 березня 2017 року ОСОБА_1 направлений у відрядження до військової частини НОМЕР_2 (м. Миколаїв) на 53 дні (з 27 березня по 18 травня 2017 року) для проходження навчання на курсах підготовки фахівців групи керівництва польотами (а.с.33).

Судом першої інстанції також встановлено, що фактично позивач перебував у відрядженні з 27 березня по 29 квітня 2017 року включно, що підтверджується відповідними відмітками у посвідченні про відрядження №144 від 24 березня 2017 року. (а.с.12).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12 травня 2017 року №98 ОСОБА_1 направлено у відрядження до військової частини НОМЕР_3 , м. Миргород, терміном на 32 доби з 15 травня по 15 червня 2017 року (а.с. 39)

Наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_4 від 12 червня 2017 року продовжено термін відрядження на період з 15 червня по 30 червня 2017 року до військової частини НОМЕР_3 (м.Миргород) старшого помічника керівника польотами капітана ОСОБА_1 .

До посвідчень про відрядження (а.с. 12,17,34,40) позивачем додано проїзні документи (а.с.14,19,36,42), рахунок за проживання в гуртожитку на суму 1524,60 грн. (а.с.15,37), акт про проживання №92 від 25.04.2017р. (а.с.16,38) та звіт про використання коштів, виданих на відрядження на суму 5847,11 грн. (а.с.13,18,35,41).

Зазначені посвідчення були подані позивачем до Військової частини НОМЕР_1 , однак відповідач не здійснив відшкодування позивачеві витрат на відрядження згідно зазначених документів.

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови та порядок проходження військової служби та, зокрема, відшкодування витрат на відрядження військовослужбовцям передбачено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який розповсюджувався на позивача, у період проходження його військової служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із ч.ч. 6, 9 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів.

Витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 13 Постанови Кабінету Міністрів "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" від 02.02.2011 № 98 (у редакції, чинній на час перебування позивача у відрядженні, було визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Відповідно до п. 2 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил, затвердженої наказом Міністерства оборони від 20 лютого 2017 року N 105 (далі Інструкція) відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Із змісту пунктів 4, 5 Інструкції слідує, що строк відрядження військовослужбовця визначається командиром не може перевищувати 30 днів, а в разі відрядження до органів військового управління строк відрядження може бути продовжено за письмовим рішенням відповідного командира вищого рівня.

Згідно п. 6 Інструкції військова частина (установа, організація), що відряджає військовослужбовця, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження (авансом). Аванс відрядженому військовослужбовцю може видаватися готівкою або перераховуватися в безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.

Відповідно до п. 9-11 Інструкції підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Податкового кодексу України.

Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням).

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

За кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 02 лютого 2011 року N 98.

Сума добових визначається із урахуванням наказу про відрядження та відповідних первинних документів.

Згідно із п. 19, 20 Інструкції забороняється здійснювати виплату добових та відшкодовувати витрати на найм житлового приміщення за посвідченнями про відрядження, виданими з порушенням порядку їх оформлення.

Виплата добових та відшкодування витрат на найм житлового приміщення здійснюються за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них).

Відповідно до п.12 Інструкції військова частина (установа, організація) за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує в межах граничних сум витрат на найм житлового приміщення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, витрати відрядженим військовослужбовцям на найм житлового приміщення з розрахунку вартості одного місця в готелі (мотелі), іншому житловому приміщенні за кожну добу такого проживання з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат на користування телефоном, холодильником, телевізором та інших витрат.

В свою чергу, статтею 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" передбачено, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі - продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесених витрат на відрядження військовій частині НОМЕР_1 поряд з посвідченнями про відрядження, були надані проїзні документи, рахунок за проживання в гуртожитку, акт про проживання №92 від 25.04.2017р. та звіт про використання коштів, виданих на відрядження на суму 5847,11 грн., які в повній мірі відповідають вимогам Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил, затвердженої наказом Міністерства оборони від 20 лютого 2017 року N 105 та Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

За викладених обставин, колегія суддів робить висновок про наявність у Військової частини НОМЕР_1 обов`язку щодо відшкодування позивачу понесених на відрядження витрат.

При цьому, суд вважає безпідставними доводи заявника апеляційної скарги на відсутність фінансування по коду програмної класифікації видатків (КПКВ) 2101020/6 передбаченої на відрядження як на підставу для невиплати понесених позивачем витрат, з огляду на наступне.

Згідно із пунктами 44, 45 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року №228, за змістом яких штатні розписи бюджетних установ затверджуються в установленому порядку у місячний строк з початку року. До затвердження в установленому порядку кошторисів використання бюджетних коштів підставою для здійснення видатків бюджету є проекти зазначених кошторисів (з довідками про зміни до них у разі їх внесення), засвідчені підписами керівника установи та керівника її фінансового підрозділу або бухгалтерської служби. У разі коли бюджетний розпис на наступний рік не затверджено в установлений законодавством термін, в обов`язковому порядку складається тимчасовий розпис бюджету на відповідний період. Бюджетні установи складають на цей період тимчасові індивідуальні кошториси (з довідками про зміни до них у разі їх внесення), а під час складання кошторисів на наступний рік враховуються обсяги здійснених видатків.

Тобто, саме Військова частина НОМЕР_1 має виключний обов`язок щодо закладення у відповідний кошторис, зокрема, витрати на відрядження військовослужбовців. Крім того, Військова частина НОМЕР_1 також уповноважена ініціювати зміні до кошторису у зв`язку з відсутністю необхідних видатків.

Слід зауважити, що у пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини Лелас проти Хорватії суд звертав увагу на те, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Тобто, обмежене фінансування відповідача по коду програмної класифікації видатків (КПКВ) 2101020/6 передбаченої на відрядження не є підставою для звільнення його від обов`язку компенсувати понесені військовослужбовцем витрати на відрядження.

Колегія суддів також зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Натомість, заявлені скаржником порушення судом першої інстанції норм процесуального права жодним чином не призвели до невірного вирішення справи.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321,322 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

В повному обсязі постанову складено 15 травня 2019 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник