Справа № 1.380.2019.001298
Суддя: Крутько Олена Василівна
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.001298
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Крутько О.В.,

за участю секретаря судового засідання Лізогуб В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Кісь О.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у м.Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 , у якому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у м.Києві та Київської області від 12.03.2019 року №57 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» виданого громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 28.01.2005 року; зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби України у м.Києві та Київської області поновити посвідку на постійне проживання громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.02.2003 року позивач уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 , який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадського стану міського управління юстиції Київської області за №140. 11.10.2005 року даний шлюб розірвано. У встановленому Законом України «Про імміграцію» порядку позивач звернулася з заявою до ВГІРФО Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві про надання дозволу на імміграцію в Україну. 24.02.2005 року позивачу видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 . 13.03.2019 позивачем отримано рішення від 12.03.2019 №57 про скасування дозволу на імміграцію в Україну. Вважає вказане рішення протиправним, оскільки при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію відповідач вже проводив необхідну перевірку документів, а проведення повторної перевірки та прийняття спірного рішення є свавіллям з боку відповідача, що призведе до негативних наслідків щодо позивача. Просить позов задовольнити.

Згідно ухвали від 22.03.23019 року відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.

18.04.2019 року протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та представник повивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Відповідачем на день розгляду справи відзиву на позовну заяву не було подано.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, представника позивача, оцінивши докази, які мають значення для справи суд виходив з наступного.

ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації . З 2003 року постійно проживає на території України.

21.02.2003 року позивач уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 , який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадського стану міського управління юстиції Київської області за №140. 11.10.2005 року даний шлюб розірвано.

У встановленому Законом України «Про імміграцію» порядку позивач звернулася з заявою до ВГІРФО Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві про надання дозволу на імміграцію в Україну.

12.08.2004 року дана заява прийнята та зареєстрована працівниками ВГІРФО Голосіївському РУ ГУ МВС України у м.Києві.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви з наданими матеріалами ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україні.

24.02.2005 року позивачу видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії безстроково.

ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народилися сини, що підтверджено копією свідоцтва про народження, довідками про реєстрацію особи громадянином України (а.с.23 - 28).

Рішенням Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у м.Києві та Київської області від 12.03.2019 року №57 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» виданого громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 28.01.2005 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі обміну, скасування пересилання, вилучення, повернення, держави, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.208 №321.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, вважаючи його протиправним, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3929-ХІІ від 04.02.1994 (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) було передбачено:

Іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Законом України «Про імміграцію» №2491-III від 07 червня 2001 року, визначено умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства (далі - Закон №2491).

Відповідно до ст.1 Закону №2491-III, у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно із п.2 та 3 ч.1 ст.6 Закону №2491, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

За приписами п.6 ч.1 Закону №2491, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Статтею 9 цього Закону встановлений перелік документів, які подаються до заяви для надання дозволу на імміграцію:1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів (серед іншого) подаються: для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України;

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1)з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2)іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію», орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка мала до його надання статус біженця в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Відповідно до п.п.21-24 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію».

Судом встановлено, що позивач звернулася з заявою до ВГІРФО Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві про надання дозволу на імміграцію в Україну.

12.08.2004 року дана заява прийнята та зареєстрована працівниками ВГІРФО Голосіївському РУ ГУ МВС України у м.Києві. За результатами розгляду поданої позивачем заяви з наданими матеріалами ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україні. 24.02.2005 року позивачу видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії безстроково.

Після отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач постійно проживає на території України, має двох дітей, які народилися на території України. З 2006 року по даний час перебуває на посаді менеджера в КБ «Укрсиббанк», про що свідчить копія трудової книжки позивача (а.с.51-53).

Суд зазначає, що при наданні безстрокової посвідки на постійне місце проживання в Україні 24.02.2005, позивачем були надані всі необхідні документи, які в свою чергу пройшли необхідну перевірку правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу. За результатом такої перевірки відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у наданні дозволу.

В матеріалах справи відсутні докази надання позивачем будь яких свідомо неправдивих відомостей.

Тобто прийняття відповідачем відносно позивача рішення про скасування його дозволу на імміграцію в Україну не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Крім того, суд зазначає, що оскаржуване рішення винесено відповідачем в порушення положень Закону України "Про охорону дитинства" та ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, на порушення зазначених приписів законодавства, відповідачем не взято до уваги обставини наявності у позивача родини, зокрема малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які відповідно до свідоцтв, що наявні в матеріалах справи, народились та проживають в Україні.

Відповідно до положень 4, 2, 3 ст.13 Закону України "Про імміграцію" особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідачем не враховано, що позивач є матір`ю малолітніх дітей та їх законним представником.

Відповідно до ст.ст.9, 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989, яка ратифікована постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.91 (ст.9); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-У від 20.09.2006 (ст. 4).

Статтею 11, 12, 14 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Отже нормами національного законодавства та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно судової практики: "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (МсМісйаеІ V. Хіпігесі Кіпріот) від 24.02.1995 р., Зегіез А , № 307, р. 55, §86).

Згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Таким чином, при прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення має місце неправомірне втручання органу державної влади, зокрема відповідача в сімейне життя позивача та порушення законного права дітей позивача на проживання разом з матір`ю.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, суд вважає, що спірне рішення прийняте з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, оскільки позивач тривалий час проживає на території України, виховує двох малолітніх дітей, які народжені в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та інтересами позивача, оскільки при видачі дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття таких рішень підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених судом фактів, суд дійшов висновку, що відповідач - суб`єкт владних повноважень - Державна міграційна служба України Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби України у м.Києві та Київської області приймаючи рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну діяла не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому вказане рішення підлягає скасуванню.

Також суд вважає, що належними та допустимим захистом права позивача є зобов`язання відповідача вирішити питання про поновлення (видачу) посвідки на постійне проживання громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.14, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м.Києві та Київської області від 12.03.2019 року №57 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» виданого громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 28.01.2005 року.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м.Києві та Київської області вирішити питання про поновлення (видачу) посвідки на постійне проживання громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до чинного законодавства.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у м.Києві та Київської області (02152, м.Київ, вул.Березняківська, 4-А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі 21.05.2019.

Суддя Крутько О.В.