Справа № 640/3707/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 квітня 2019 року № 640/3707/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у м. Києві
провизнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі ГУ ПФУ у м. Києві, відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати до 01 липня 2000 року відповідно до архівних довідок Державної казенної установи «Архів міста Севастополя» від 15 червня 2018 року №д-46, №д-46-1 та довідки СГП «Атлантика» від 06 лютого 2002 року №37;

- зобовязати відповідача провести перерахунок пенсії позивача із врахуванням заробітної плати до 01 липня 2000 року відповідно до архівних довідок Державної казенної установи «Архів міста Севастополя» від 15 червня 2018 року №д-46, №д-46-1 та довідки СГП «Атлантика» від 06 лютого 2002 року №37, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 24 липня 2018 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що рішення відповідача є протиправним та таким, що суперечить чинним нормам законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 березня 2019 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п'ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали для надання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 КАС України, або заяву про визнання позову.

19 березня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що рішення про відмову у перерахунку та виплаті пенсії позивачу прийнято правомірно, оскільки надані для перерахунку довідки видані організацією, яка знаходиться на тимчасово окупованій території України, а тому вони є недійсними та не створюють правових наслідків. Також, представник відповідача зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

19 квітня 2019 року позивач надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що доводи представника відповідача стосовно пропуску строку на звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав не заслуговують на увагу, оскільки такий строк ним не пропущено. Крім того, зазначив, що у вказаній категорії справ адміністративний позов може бути подано без обмеження будь яким строком.

Відповідно до частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач з 11 березня 2018 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

07 серпня 2018 року позивач звернувся до ГУ ПФУ у м. Києві з заявою про перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати, отриманої ним згідно з архівними довідками Державної казенної установи «Архів міста Севастополя» від 15 червня 2018 року №д-46, №д-46-1, №д-46-2, №д-46-3.

ГУ ПФУ у м. Києві своїм листом від 05 вересня 2018 року №71368/02 відмовило позивачу у перерахунку та виплаті пенсії, посилаючись на приписи статті 3 та частин 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Незгода позивача з зазначеним рішенням відповідача, зумовила його звернення до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядом, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі Порядок).

За змістом підпункту «в» пункту 7 Порядку заробітна плата для призначення пенсії за період роботи до 1 липня 2000 року підтверджується довідкою підприємства, установи, організації (форма і зміст довідки визначено в додатку 1 Порядку).

Така довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами (пункт 17 Порядку).

Обов'язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 1 липня 2000 року є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами. Іншого чинним законодавством не передбачено.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 березня 2015 року по справі № 21-11а15.

З матеріалів пенсійної справи позивача №887062 встановлено, що до 01 липня 2000 року позивач мав наступний стаж роботи, що підтверджується копією трудової книжки позивача, а саме:

- 15 травня 1985 року прийнято на посаду електрорадіонавігатора у платний резерв РТМ СВОРП «Атлантика»;

- 06 червня 1985 року переведений стажером ЕРН ст. «Н.О. Опилова»;

- 03 січня 1986 року переведений електрорадіонавігатором ст. «Н.О. Опилова»;

- 27 квітня 1987 року переведений начальником радіостанції ст. «Н.О. Опилова»;

- 21 травня 1987 року переведений ЕРН РТМ «Альма»;

- 24 серпня 1988 року переведений електрорадіонавігатором РКТС «Море содружества»;

- 23 березня 1990 року переведений електрорадіонавігатором БАТ «А. Ганькевич»;

- 12 січня 1995 року звільнений за власним бажанням;

- 01 лютого 1995 року прийнято на посаду менеджера ООО «Торговый дом ИТО»;

- 02 листопада 1998 року переведений на посаду завідуючого відділу «Средства связи»;

- 20 лютого 1999 року звільнений за власним бажанням.

Також, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру заробітної плати для призначення пенсії за період роботи до 1 липня 2000 року, позивачем були надані наступні документи:

- архівна довідка від 15 червня 2018 року №д-46, видана Державною казенною установою «Архів міста Севастополя»;

- архівна довідка від 15 червня 2018 року №д-46-1, видана Державною казенною установою «Архів міста Севастополя»;

- довідка про заробіток для обчислення пенсії від 06 лютого 2002 року №37.

Відповідач, відмовляючи позивачу у перерахунку та виплаті пенсії, посилався на приписи статті 3 та частин 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

На підставі частини першої статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Згідно із частинами першою - третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Такої позиції також дотримується Верховний суд у своїй постанові від 31 січня 2019 року справа №233/1181/17 (адміністративне провадження №К/9901/44448/18).

Судом встановлено, що архівні довідки від 15 червня 2018 року №д-46 та №д-46-1 Державної казенної установи «Архів міста Севастополя», дійсно видані установою, що знаходиться та здійснює свою діяльність на окупованій території.

Водночас, визнання таких довідок відповідачем, необхідне для захисту прав позивача, який на даний час позбавлений у будь який спосіб можливості отримати такі довідки від належної установи.

Крім того, періоди роботи, зазначені в архівних довідках, відповідають відомостям, зазначеним у трудовій книжці позивача.

Те, що архівні документи залишились на окупованій території в даному випадку, та неможливість пенсійного органу здійснити їх перевірку, не може бути підставою для позбавлення права позивача на перерахунок та виплату пенсії.

При цьому, в матеріалах справи міститься довідка СГП «Атлантика» від 06 лютого 2002 року №37 про заробіток для обчислення пенсії за період роботи позивача з 01 січня 1986 року по 31 грудня 1990 року, яка була видана до визнання сухопутної території міста Севастополя та його внутрішніх вод тимчасово окупованою територією та набрання чинності Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, яка також не була прийнята відповідачем до уваги при розгляді питання про перерахунок та виплату пенсії.

Таким чином, зважаючи на приписи частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає, що відповідач при винесенні рішення про відмову позивачу у перерахунку та виплаті пенсії діяв поза межами повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач просить суд зобовязати відповідача провести перерахунок його пенсії з дня звернення до пенсійного органу з заявою про її перерахунок, а саме з 24 липня 2018 року, на що слід зазначити наступне.

У матеріалах справи наявна копія пенсійної справи позивача №887062, у якій міститься заява позивача про перерахунок пенсії, яка була отримана ГУ ПФУ у м. Києві 21 серпня 2018 року, про що свідчить відтиск штампу вхідної кореспонденції.

При цьому, будь яких доказів на підтвердження того, що позивач звернувся із заявою про перерахунок пенсії саме 24 липня 2018 року матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що згідно з частиною 4 статті 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п'ятою статті 48 цього Закону, у разі виникнення права на підвищення пенсії провадиться з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Таким чином, відновлення порушених прав позивача підлягає у спосіб здійснення відповідачем перерахунку його пенсії з першого числа наступного місяця в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, тобто з 01 вересня 2018 року.

З огляду на зазначене, суд вбачає наявність підстав для перерахунку та виплати пенсії позивачу із врахуванням заробітної плати на підставі сум, зазначених в архівних довідках Державної казенної установи «Архів міста Севастополя» від 15 червня 2018 року №д-46 та №д-46-1, а також довідки СГП «Атлантика» від 06 лютого 2002 року №37 з 01 вересня 2018 року.

Також, відповідач у відзиві на позовну заяву посилався на те, що позивачем пропущено шестимісячний строк на звернення до адміністративного суду, у звязку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Суд не погоджується із зазначеними доводами відповідача, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що порушення прав позивача, на думку відповідача, в частині відмови у перерахунку та виплати пенсії триває з 11 березня 2018 року, а тому кожного місяця, недоотримуючи пенсію позивач мав бути обізнаний про порушення його прав та мав змогу звернутись до суду за їх захистом.

Разом з тим, до суду з позовом про захист своїх порушених прав позивач звернувся 04 березня 2019 року.

Частинами першою та третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач у відповіді на відзив на позовну заяву зазначив, з чим погоджується і суд, що днем коли йому стало відомо про порушення його прав є дата отримання позивачем рішення відповідача про відмову у здійсненні перерахунку пенсії.

Оскільки, ані позивач, ані відповідач не зазначають фактичну дату отримання позивачем оскаржуваного рішення, цю дату слід відраховувати від дати винесення такого рішення 05 вересня 2018 року.

З огляду на те, що позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав 04 березня 2019 року, шестимісячний строк звернення до адміністративного суду ним не пропущено.

З урахуванням викладеного, доводи відповідача щодо пропуску позивачем шестимісячного строку на звернення до адміністративного суду, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Згідно статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підлягає відшкодування позивачу сплаченого ним судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати пенсії, призначеної з 11 березня 2018 року за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

3. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (, 04053, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16) здійснити з 01 вересня 2018 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) з урахуванням довідок Державної казенної установи «Архів міста Севастополя» від 15 червня 2018 року №д-46 та №д-46-1, а також довідки СГП «Атлантика» від 06 лютого 2002 року №37.

4. Присудити з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, 04053, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.М. Погрібніченко