Справа № 263/6938/19
Суддя: Музика О. М.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 263/6938/19
Провадження № 2-а/263/209/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участю секретаря Рудь Ю.О.,

представника позивача Полякової В.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя у порядку розгляду окремої категорії термінових адміністративних справ за правилами позовного провадження справу за адміністративною позовною заявою Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України громадянина Російської Федерації та затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 14 травня 2018 року надійшла адміністративна позовна заява Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України громадянина Російської Федерації та затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 прибув на територію України у 1996 році через КПП «Новоазовськ» з метою постійного проживання. Термін перебування на території України ОСОБА_1 закінчився у 1996 році, з території України відповідач своєчасно не виїхав та з цього часу перебуває в Україні незаконно. 23 лютого 2018 року при проведенні на території м. Маріуполя операції під умовною назвою «Мігрант» виявлений нелегальний мігрант - громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 . Згідно з поясненнями відповідача він прибув до м. Маріуполя разом із матір'ю громадянкою Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли йому виповнилося 16 років паспорт він не отримав, оскільки потрібно було їхати до Консульства Російської Федерації, а грошей у його матері не було. У 2002 році відповідач звернувся до паспортного столу, де отримав довідку, яка посвідчує особу. 28 грудня 2011 року ОСОБА_1 засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя за ч. 2 ст. 185. Указані обставини свідчать про те, що загальна кількість днів терміну перебування відповідача на території України перевищує дозволений 90-денний термін. Таким чином з 1996 року до теперішнього часу громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 перебуває в Україні без реєстрації та документів, що дають право на перебування або проживання на її території, від виїзду з України ухиляється. Законні джерела для існування та підстави для подальшого перебування на території України відсутні. 23 лютого 2018 року відносно відповідача Лівоборежним РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС у Донецькій області складений протокол серії ПР МДО № 000227 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП та винесено постанову серії ПН МДО № 000227 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Зазначене адміністративне стягнення ОСОБА_1 у встановленому порядку не оскаржував, штраф сплатив 01 березня 2018 року, таким чином він визнав факт вчинення ним адміністративного правопорушення та те, що він є нелегальним мігрантом. На підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Лівобережним районним відділом у м. Маріуполі Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області винесене рішення від 31 березня 2018 року № 4 про примусове повернення за межі України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , зобов'язано його самостійно залишити територію України у термін до 30 квітня 2018 року. Про це відповідачу належним чином повідомлено та рішення вручене. Про вказане рішення невідкладно, протягом 24 годин повідомлено Маріупольську місцеву прокуратуру № 2. 02 травня 2019 року при проведенні відпрацювання території Центрального району м. Маріуполя виявлено, що відповідач у відведений термін не виконав указане рішення, від виїзду з України ухиляється. Подальших підстав для законного перебування відповідача на території України не мається.

У зв'язку із чим, керуючись положеннями ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 288 КАС України, позивач просить суд прийняти рішення про затримання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на шість місяців, а також про примусове видворення останнього.

Відповідач не скористався своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направив.

Рух справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 14 травня 2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку за правилами розгляду окремої категорії термінових адміністративних справ у позовному провадженні, призначено судовий розгляд справи. Роз'яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

Представник позивача - Полякова В.В. - у судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, однак просив надати йому можливість та час на оформлення документів на право проживання в Україні.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилався позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 9, 244 КАС України, виходить з такого.

Предметом позову у справі є примусове видворення за межі території України громадянина Російської Федерації та затримання його з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Судом установлено, що згідно з фотокопією паспорту громадянина Російської Федерації АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Російської Федерації.

Рішенням Лівобережного районного відділу ГУ ДМС України в Донецькій області від 31 березня 2018 року № 4 про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства вирішено примусово повернути за межі України до країни походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов'язано його покинути територію України у термін до 30 квітня 2018 року.

Доказів, які б указували на оскарження зазначеного рішення відповідачем не представлено.

23 лютого 2018 року ГУ ДМС України в Донецькій області відносно ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПН МДО № 000227 за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Постановою ГУ ДМС України в Донецькій від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Копія вказаної постанови отримана ОСОБА_1 23 лютого 2018 року.

Згідно із довідкою ГУ ДМС України в Харківській області від 11 травня 2019 року № 6301.8.4/12663-19 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

Доказів, які б указували на те, що ОСОБА_1 звертався до уповноваженого органу України за статусом біженців, або ж на право постійного проживання в Україна, або ж з інших підстав суду не представлено.

Щодо правових підстав для вирішення заявленого спору.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону № 3773-VI іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону №3773-VI примусовому видворенню передують дві обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

У справі, де предметом розгляду є примусове видворення відповідача із території України, органом, на який покладено обов'язок контролю за дотримання указаного законодавства, винесено рішення про примусове повернення відповідача до країни його громадянства, строк добровільного виконання установлений до 24 квітня 2018 року, про указане рішення відповідач повідомлений в установленому порядку, однак таке добровільно не виконане, що вказує на ухилення відповідача від виїзду з території України.

Вирішуючи питання про затримання указаної особи із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні суд виходить з наступного.

З матеріалів позову вбачається, що громадянин Грузії ОСОБА_3 порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на даний час не має документа, що надає право на проживання в Україні, ухилився від виконання рішення про його примусове повернення, а також існує ризик його втечі.

У підпункті "f" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003).

Частиною 1 статті 289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Частина 11 статті 289 КАС України (яка є спеціальною нормою) передбачає, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

Під час вирішення справи по сутті відповідачем не заявлялося жодних клопотань про внесення застави в установленому порядку, а також про вирішення питання щодо взяття його на поруки підприємством, установою чи організацією.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини справи, відсутність добровільного виконання відповідачем рішення органу центральної влади, відсутність у відповідача постійного місця роботи, засобів до існування на території України, відсутність у нього документів, які б давали можливість на реалізацію ним мінімально необхідно способів проживання, суд дійшов висновків, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, у цьому випадку вбачає ризик його втечі, а так само у зв'язку із відсутністю у ОСОБА_1 документа, що дає право на виїзд з України, він підлягає поміщенню за місцезнаходженням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, який незаконно перебуває в Україні

З урахуванням наведеного, з огляду на відсутність у відповідача документів, що дають право на виїзд з України та його ухилення від виконання рішення про примусове повернення від 31 березня 2018 року № 4, яким його зобов'язано покинути територію України у термін до 30 квітня 2018 року, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, у сукупності з тим, що інші, менш жорсткі заходи (порука та застава) не можуть бути застосовані, суд дійшов висновку про наявність підстав для примусового видворення за межі території України Лісоченка С.В.

На підставі викладеного, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в частині примусового видворення відповідача за межі території України, а затримання особи у порядку ст. 289 КАС України є заходом забезпечення належного виконання рішення про видворення, тому позов у частині затримання ОСОБА_1 також підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 371 КАС України суд вважає, що рішення підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 26, 29, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. ст. 3, 9, 10, 11, 242, 246, 269, 271, 288, 289 КАС України , суд,

ВИРІШИВ:

Позов Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України громадянина Російської Федерації та затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, - задовольнити.

Видворити за межі України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Затримати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 289 КАС України, з поміщенням останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, який не може перевищувати шести місяців.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Головне управління державної міграційної служби України в Донецькій області, , юридична адреса: вул. Георгієвська, 30 а, м. Маріуполь, 87515, електронна адреса: ;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя О.М. Музика