Справа № 826/1878/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1878/18 Суддя першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» (далі - Позивач, ТОВ «Токмак-Зернопродукт») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.01.2018 року №, №, №, №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що перебування на елеваторі Позивача зерна, яке належить на праві власності іншому суб`єкту господарювання, не може мати наслідком збільшення доходу підприємства на величину вартості таких запасів. Крім того, суд, виходячи з принципу свободи договору, вказав на неправильність визначення контролюючим органом справедливої вартості зерна, яке перебувало у ТОВ «Токмак-Зернопродукт» на зберіганні. Також суд підкреслив, що наявними у матеріалах справи первинними документами підтверджується факт придбання у ТОВ «Югос Плюс» насіння соняшнику і такі висновки належними і допустимими доказами ГУ ДФС у м. Києві не спростовано. Поряд з іншим, суд зазначив, що належні Позивачу на праві власності виробничі приміщення, які входять до складу цілісного майнового комплексу, не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень підпунктів «є», «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що у ході перевірки було встановлено безпідставне переоформлення Позивачем пшениці 6 класу на пшеницю 2 і 3 класу, а також невірно визначено її справедливу вартість, наслідком чого стало заниження інших доходів. Крім того, стверджує, що встановлена у рамках кримінального провадження фіктивна діяльність ТОВ «Югос Плюс» свідчить про відсутність у нього статусу сільськогосподарського підприємства, на яке поширюється спеціальний режим оподаткування податком на додану вартість, що, у свою чергу, вказує на завищення Позивачем податкового кредиту із вказаного податку. При цьому звертає увагу, що видаткова накладна та рахунок-фактура, надані до позовної заяви, не містять всіх відомостей, які закон вимагає для первинних документів. Поряд з наведеним, наголошує на невиконанні ТОВ «Токмак-Зернопродукт» обов`язку з подання декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а також обов`язку зі сплати такого податку взагалі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2019 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.05.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Токмак-Зернопродукт» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, збільшення доходу товариства на вартість величини запасів, які належать іншому суб`єкту господарювання та перебувають лише на зберіганні, є безпідставним, по-друге, Відповідачем не обґрунтовано правомірність визначення справедливої вартості товару, по-третє, післязбиральне дозрівання зерна може мати своїм наслідком поліпшення його якості, по-четверте, належні Позивачу як промисловому підприємству та сільськогосподарському товаровиробнику будівлі, які використовуються у господарській діяльності, не є об`єктами справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по-п`яте, належних і допустимих доказів безтоварності господарських операцій з ТОВ «Югос Плюс» контролюючим органом не надано.

У судовому засіданні представники Відповідача доводи апеляційної скарги підтримали та просили суд її вимоги задовольнити повністю.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що у листопаді - грудні 2017 року працівниками ГУ ДФС у м. Києві на підставі наказу від 09.11.2017 року №12060, повідомлення від 16.11.2017 року №463/26-15-14-01-05, направлень від 30.11.2017 року №1423/26-15-14-01-05, №4365-26-15-14-03-03, №3081/26-15-14-06-03, №7632/26-15-14-09, №4380/26-15-14-09 та згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, ст. 77, п. 82.1 ст. 82 ПК України було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Токмак-Зернопродукт» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року, валютного за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року.

У ході перевірки податковим органом було виявлено порушення Позивачем:

- пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, внаслідок чого було занижено податок на прибуток, який підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 573 587,00 грн., у тому числі за 4 квартал 2015 року в сумі 324 443,00 грн., за 1 квартал 2017 року в сумі 129 741,00 грн., за 3 квартали 2017 року в сумі 119 403,00 грн.;

- п. 15-2 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідних положень» Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», в результаті чого товариством було занижено податок на додану вартість, який підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 283 553,00 грн., у тому числі за квітень 2015 року у сумі 262 140,00 грн., за травень 2015 року в сумі 20 591,00 грн. та за липень 2015 року в сумі 822,00 грн.;

- пп. 266.7.5 п. 266.7 ст. 266 ПК України, а саме - неподано річну декларацію з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2017 рік, внаслідок чого занижено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за січень - вересень 2017 року, на загальну суму 35 385,84 грн.

Висновки перевірки зафіксовані в акті від 28.12.2017 року №592/26-15-14-01-05/34946678 (т. 1 а.с. 25-51).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 19.01.2018 року прийняті податкові повідомлення-рішення:

- форми «Р» №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 635 873,00 грн. (у тому числі 573 887,00 грн. за основним платежем та 62 286,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) (т. 1 а.с. 52-54);

- форми «ПС» №, яким збільшено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 170,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій (т. 1 а.с. 58);

- форми «Р» №, яким збільшено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальну суму 43 232,30 грн., у тому числі за основним платежем - 35 385,84 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 8 846,46 грн. (т. 1 а.с. 59-60).

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваних індивідуальних актів, суд першої інстанції встановив таке.

Між ТОВ «Токмак-Зернопродукт» (Зерновий склад) та ТОВ «Агросвіт-Крим» (Поклажодавець) було укладено договір складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна від 01.07.2015 року №1 (т. 2 а.с. 102-110).

Відповідно до п. 1.1 згаданого договору Зерновий склад, що знаходиться за адресою: 71706 Запорізька область, м. Токмак, вул. Щави, 88, зобов`язується прийняти за плату на відповідальне зберігання сільськогосподарську продукцію, надавати послуги по доведенню якості отриманої на зберігання продукції до отримання, шо збільшує оптимальний режим зберігання продукції (сушка, очищення інші технологічні операції), а також послуг по її навантаженню. При навантаженні у Зернового складу не виникає прав та обов`язків вантажовідправника.

Пунктом 2.1. договору визначено, що якість зерна переданого на зберігання повинна відповідати вимогам діючим в Україні стандартам: Для пшениці ДСТУ 3768:2010.

Відповідно до пункту 3.4 договору приймання зерна здійснюється за масою встановленою на вагах Зернового складу.

В підтвердження приймання продукції Зерновий склад видає поклажодавцю один примірник реєстру накладних (форма ЗХСЗ, форма ЗХС4) та один з документів складського обліку: складську квитанцію, просте або подвійне складське свідоцтво.

При видачі складських квитанцій в них зазначається попередньо розрахункова вата.

Відповідно пункту 3.5 договору зерно, що приймається на зберігання, з метою збереження якості, доводиться складом до відповідних показників якості згідно «Инструкции по хранению зерна, маслосемян, муки и крупы» №9-7-88, затвердженої наказом Міністерства хлібопродуктів СССР від 24.06.1988 року №185, відповідно до технологічного процесу та внутрішніми інструкціями складу.

Згідно п. 3.6 договору у разі невідповідності якісних показників зерна нормам контрактів Поклажодавця Зерновий склад здійснює за згодою поклажодавця та за його рахунок доробку зерна до показників якості за додатковою угодою, укладеною сторонами, яка є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 4.1 договору Зерновий склад приймає на зберігання зерно та розміщує його в зерносховищах знеособлено.

Як було встановлено судом першої інстанції зі змісту акту перевірки та не заперечувалося Позивачем, протягом липня 2015 року - січня 2016 року ТОВ «Агросвіт-Крим» було надано ТОВ «Токмак-Зернопродукт» на зберігання пшеницю у кількості 3 779 295 кг, з відповідним складанням Позивачем складських квитанцій на зерно.

У подальшому, як зазначив суд першої інстанції на підстав даних акту перевірки, отримана від ТОВ «Агросвіт-Крим» пшениця 6 класу була переоформлена на пшеницю 2 класу у загальній масі 291 620 кг згідно акту переводу зерна від 17.09.2015 року, пшениці 6 класу на пшеницю 3 класу у загальній масі 286 510 кг згідно акту переводу зерна від 18.09.2015 року, пшениця 6 класу на пшеницю 3 класу у загальній масі 154 080 кг згідно акту переводу зерна від 16.02.2017 року №1 (т. 1 а.с. 186), пшениці 6 класу на пшеницю 3 класу в обсязі 132 670 кг згідно акту переводу зерна від 04.08.2017 №3 (т. 1 а.с. 234) з урахуванням вимог Національного стандарту України «Пшениця».

Крім того, згодом пшениця 6 класу, яка була згідно акту переводу зерна від 16.02.2017 року №1 переоформлена на пшеницю 3 класу у загальній масі 154 080 кг, була відвантажена 14.04.2017 року на користь ТОВ «Рівненський елеватор» за ціною 4 656,00 грн. з ПДВ за 1 тону (т. 1 а.с. 207-231), а пшениця 6 класу, яка була згідно акту переводу зерна від 04.08.2017 року №3 переоформлена на пшеницю 3 класу у загальній масі 168 000 кг була відвантажена 04.08.2017 року на користь ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за ціною 5 000,00 грн. з ПДВ за 1 тону (т. 1 а.с. 237-250, т. 2 а.с. 1-35).

Також судом першої інстанції встановлено, що 03.04.2015 року між ТОВ «Токмак-Зернопродукт» (Покупець) і ТОВ «Югос Плюс» (Постачальник) укладено договір постачання №1633-1, за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність, а покупець прийняти і оплатити соняшник врожаю 2014 року на умовах СРТ - доставлено до м. Токмак товариству з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» (т. 1 а.с. 64).

Згідно п. 3.1 вказаного договору ціна товару за угодою складає 9700 грн. за тону (включаючи ПДВ).

Пунктами 4.1 - 4.4 договору передбачено, що Постачальник надає товар Покупцеві у власність у повному обсязі у термін до 07.04.2015 року включно.

Право власності на товар у покупця за ним договором виникає з моменту передачі товару Постачальником. Передача постачальником товару покупцеві у власність підтверджується випискою складської кавітації на ім`я покупця або товарно-транспортною накладною з відміткою про приймання товару, підписанням акта приймання-передачі товару між постачальником та покупцем та наданням покупцю видатковою накладної.

Як зазначив суд першої інстанції, на підтвердження виконання умов договору і руху активів в процесі здійснення господарської операції Позивачем надано копії: рахунку-фактури (т. 1 а.с. 65), видаткової накладної (т. 1 а.с. 66), картки рахунку 631 за квітень 2015 року (т. 1 а.с. 67). При цьому, в акті перевірки зазначено, що відповідно до наданих до перевірки документів дебіторська/кредиторська заборгованість за поставлений товар за договором від 03.04.2015 року №1633-1 відсутня.

Крім іншого, судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Токмак-Зернопродукт» на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.М. та зареєстрованим у реєстрі за №249, мало у власності цілісний майновий комплекс за адресою: м. Токмак, вул. Щави 88 , загальною площею 4 914, 7 кв.м., а саме: склад, механічну майстерню, насосну, склад, насосну, сарай, елеватор, приймальню, бункер, цех по виробництву кормів, прибудову, гараж, сарай, електромайстерню, тамбур, гараж, майстерню, вагову, елеватор, приймальню, насосну, адміністративну будівлю, операторну, ангар, паркан, ворота (т. 1 а.с. 68-74). Дані приміщення, як зазначив суд першої інстанції, використовувалося Позивачем у власній господарській діяльності на підставі отриманих дозвільних документів (т. 1 а.с. 76-82).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 44, 134, 187, 198, 266 Податкового кодексу України, а також ряду підзаконних актів, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки, по-перше, у зберігача товару не виникає доходу у вигляді вартості товарів, які знаходяться на зберіганні, по-друге, вказана контролюючим органом справедлива вартість товару спростовуються положеннями законодавства щодо свободи договору, по-третє, належними і допустимими доказами підтверджується товарність і реальність господарських операцій з ТОВ «Югос плюс» та формування податкового кредиту за наслідками відносин з ним, по-четверте, належні ТОВ «Токмак-Зернопродукт» як сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності приміщення є виробничими, а відтак на є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку) визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів; бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності закріплені у Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290 (далі - П(с)БО №15 «Дохід»).

Відповідно до п. 6.6 П(с)БО №15 «Дохід» не визнаються доходами такі надходження від інших осіб, зокрема, надходження, що належать іншим особам.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» суб`єктами зберігання зерна є: зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства), суб`єкти виробництва зерна, які зберігають його у власних або орендованих зерносховищах, та інші суб`єкти господарювання, які беруть участь у процесі зберігання зерна.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, в акті перевірки ГУ ДФС у м. Києві, посилаючись на п. п. 5 і 21 П(с)БО №15 «Дохід» віднесено до доходу (інші доходи) ТОВ «Токмак-Зернопродукт» товари (запаси), а саме: пшеницю 2 та 3 класу, які знаходились у Позивача на зберіганні відповідно до договору складського зберігання №1 від 01.07.2015 року та належить Поклажодавцю - ТОВ «Агросвіт-Крим»

Разом з тим, з огляду на викладені вище норми, контролюючим органом не було враховано, що не визнаються доходами надходження суб`єкту господарювання товарів, що належать іншим особам.

Зі змісту укладеного договору складського зберігання вбачається, що Позивач при підписанні вказаного договору брав на себе обов`язок за плату прийняти на відповідальне зберігання сільськогосподарську продукцію (зернові та олійні культури), яка йому передається Поклажодавцем, надавати послуги по доведенню якості отриманого на зберігання Зерна до рівня, що забезпечує оптимальний режим зберігання (сушка, очищення, інші технологічні операції), а також послуг по його навантаженню (для цієї статті навантаження вважається процес переміщення Зерна з ємностей Зернового складу на (в) ємності, вказані Поклажодавцем). При навантаженні у Зернового складу не виникає прав та обов`язків вантажовідправника. Зерновий склад зобов`язується повернути Поклажодавцеві Зерно в строки і на умовах, передбачених цим договором. В такому разі у зернового складу не виникає право власності на зерно, що передається на зберігання.

Отже, за умовами договору складського зберігання Позивач є зберігачем, оскільки володіє відповідними виробничими потужностями (елеватором - зерновим складом). Таким чином збільшення доходу ТОВ «Токмак-Зернопродукти» на величину вартості запасів, які належать іншому суб`єкту господарювання та знаходяться на відповідальному зберіганні у товариства, не відповідають приписам П(с)БО №15 «Дохід».

Крім того, твердження ГУ ДФС у м. Києві щодо невірного визначення ТОВ «Токмак-Зернопродукти» справедливої вартості активів судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Відповідно до п. 21 П(с)БО №15 «Дохід» дохід відображається в бухгалтерському обліку в сумі справедливої вартості активів, що отримані або підлягають отриманню.

Згідно п. 12 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 19 «Об`єднання підприємств» справедлива вартість - сума, за якою можна продати актив або оплатити зобов`язання за звичайних умов на певну дату.

Разом з тим, як вірно звернув увагу Окружний адміністративний суд міста Києва, ГУ ДФС у м. Києві визначило справедливу вартість пшениці із загальнодоступного сайту, інформація з якого не визначена жодним нормативно-правовим актом як обов`язкова для визначення вартості товару.

Водночас, ТОВ «Токмак-Зернопродукт», керуючись гарантованим ст. 3 ЦК України та ст. 179 ГК України принципом свободи договору, на підставі укладених контрактів та згідно актів внутрішнього переміщення зерна між силосами переоформило пшеницю 3 класу на користь ТОВ «Рівненський елеватор» за ціною 4 656,00 грн. з ПДВ за тонну та на користь ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за ціною 5 000,00 грн. з ПДВ за тонну. При цьому належних і допустимих доказів на підтвердження неправильності такої ціни або невідповідності її справедливій вартості товарів Відповідачем не надано.

Твердження Апелянта про безпідставність переоформлення зерна пшениці 6 класу на пшеницю 2 і 3 класу з огляду на неможливість поліпшення її якості внаслідок післязбирального дозрівання судова колегія вважає помилковим, оскільки, по-перше, дані доводи не підтверджуються належними і допустимими доказами, по-друге, така можливість зміни якості клейковини зазначена у науковому висновку фахівців кафедри технології зберігання, переробки та стандартизації продукції рослинництва імені професора Б.В. Лесика Національного університету біоресурсів і природокористування України (т. 2 а.с. 61-63).

З урахуванням наведеного, враховуючи відсутність правових підстав для включення до складу доходу вартості пшениці, яка перебувала на зберіганні у ТОВ «Токмак-Зернопродукт», колегія суддів погоджується з позицією Окружного адміністративного суду міста Києва щодо протиправності донарахування Позивачу податкових зобов`язань з податку на прибуток, що має своїм наслідком скасування податкового повідомлення-рішення від 19.01.2018 року №.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про безпідставність збільшення Позивачу грошового зобов`язання з податку на додану вартість за наслідками господарських відносин з ТОВ «Югос Плюс» на суму 283 533,00 грн., судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають, що якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Враховуючи положення зазначених вище статей ГК України, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити той факт, що для визнання правочину такого, що укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, необхідно встановити факт наявності у контрагентів або контрагента такої мети. Водночас, доказів на підтвердження даних обставин Відповідачем надано не було.

Надаючи оцінку реальності вчинення господарських операцій між контрагентами, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон про бухгалтерський облік) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши наявні матеріалах справи документи, судова колегія вважає, що останні містять всі обов`язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам. Поряд з цим, Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства.

Саме по собі незазначення у рахунку-фактурі відомостей щодо особи, яка його виписала від імені ТОВ «Югос Плюс», а також відомостей щодо місця складання та відомостей щодо особи, яка його підписала від імені ТОВ «Токмак-Зернопродукт», на переконання колегії суддів, не може бути належним доказом їх дефектності з огляду на скріплення підписів особи печаткою підприємства та оцінки їх у сукупності з іншими первинними документами.

При цьому посилання Апелянта на матеріали кримінального провадження №0000014, у рамках якого встановлено надання ТОВ «Югос Плюс» податкового кредиту, зокрема, ТОВ «Токмак-Зернопродукт» шляхом неправомірного використання податкової пільги з податку на додану вартість всупереч вимог ст. 209 Податкового кодексу України, судовою колегією оцінюється критично, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Водночас, жодного з документів, передбачених ч. 6 ст. 78 КАС України, щодо згаданого кримінального провадження, ГУ ДФС у м. Києві надано не було.

Викладеним, на переконання судової колегії, спростовується засноване на викладених в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області від 10.01.2017 року у справі №320/2370/16-к у рамках кримінального провадження №0000014 твердження контролюючого органу про те, що ТОВ «Югос Плюс» було безпідставно складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 03.04.2015 року №1/2 на суму податку на додану вартість 283 553,00 грн.

Як вже було зазначено вище, згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням Окружного адміністративного суду міста Києва на те, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Наведені висновки повністю узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 22.01.2009 року у справі «Булвес проти Болгарії», яке наголошує на принципі персональної відповідальності платника та неможливості втручання у право власності особи, яка, попри можливе порушення своїм контрагентом податкового законодавства, є належним отримувачем поставлених товарів чи послуг.

Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11.12.2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

З огляду на викладене посилання Апелянта на можливе порушення контрагентом Позивача - ТОВ «Югос Плюс» податкової дисципліни в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог є, на переконання судової колегії, помилковими.

З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність правових підстав визнання безтоварними господарських операцій Позивача зі згаданим контрагентом, у зв`язку з чим вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв`язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу). Право на нарахування податкового кредит виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно п. 201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.3 ст. 200 ПК України визначено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

З наведеного вбачається, що в силу положень п. 198.6 ст. 198 ПК України не дають право на формування податкового кредиту операції, не підтверджені належним чином оформленими документами. При цьому, як було зазначено раніше, встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з`ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано Відповідачем, на момент вчинення господарських операцій ТОВ «Селінкс Україна» було зареєстровано у встановленому законом порядку як суб`єкт підприємницької діяльності, а також платником податку на додану вартість, а факт реальності господарських операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення від 19.01.2018 року № у ГУ ДФС у м. Києві не було.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо безпідставності твердження контролюючого органу про неподання ТОВ «Токмак-Зернопродукт» річної декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2017 рік, внаслідок чого було занижено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період січень - вересень 2017 року, на загальну суму 35 385,84 грн., судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Приписи пп. 266.2.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За правилами пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не віднесено до об`єктів оподаткування, зокрема, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств (пп. «є»); будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (пп. «ж»).

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507 (далі - ДК 018-2000), до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) належать наступні класи: «Будівлі промислові» (код 1251) та «Резервуари, силоси та склади» (код 1252).

До класу «Будівлі промислові» (код 1251) належать криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо за їх функціональним призначенням.

До класу «Резервуари, силоси та склади» (код 1252) належать резервуари та ємності, резервуари для нафти та газу, силоси для зерна, цементу та інших сипких мас, холодильники та спеціальні склади, а також складські майданчики.

До групи «Будівлі нежитлові інші» (код 127) належить клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271) та підкласи «Будівлі для зберігання зерна» (код 1271.3) і «Будівлі силосні та сінажні» (код 1271.4).

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, за ДК 018-2000 будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення.

Головне призначення обчислюється відсотковим співвідношенням площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання.

При цьому, судова колегія вважає правильним висновок Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що нормами Податкового кодексу України, з метою застосування положень підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, обмежень щодо використання або невикористання таких об`єктів нерухомості за цільовим призначенням не передбачено.

Крім того, звільненню від оподаткування підлягають саме об`єкти нерухомості (будівлі), а не підприємства (з урахуванням видів діяльності) від обов`язку сплати податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Як було встановлено раніше, ТОВ «Токмак-Зернопродукт» на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.М. та зареєстрованим у реєстрі за №249, мало у власності цілісний майновий комплекс за адресою: м. Токмак, вул. Щави 88, загальною площею 4 914, 7 кв.м., а саме: склад, механічну майстерню, насосну, склад, насосну, сарай, елеватор, приймальню, бункер, цех по виробництву кормів, прибудову, гараж, сарай, електромайстерню, тамбур, гараж, майстерню, вагову, елеватор, приймальню, насосну, адміністративну будівлю, операторну, ангар, паркан, ворота (т. 1 а.с. 68-74). Дані приміщення використовувалося Позивачем у власній господарській діяльності на підставі отриманих дозвільних документів (т. 1 а.с. 76-82).

При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції, будь-яких доказів використання Позивачем приміщень цілісного майнового комплексу для цілей, не пов`язаних з роботою підприємства, Відповідачем не надано.

За таких обставин, будівлі, що входять до складу майнового комплексу та використовуються для цілей забезпечення його діяльності, належать до будівель промисловості у розумінні пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, що дає підстави для висновку, що належні Позивачу нежилі приміщення підпадають під визначення «будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств».

Крім того, судовою колегією враховується, що ТОВ «Токмат-Зернопродукт» є підприємством агропромислового комплексу, що здійснює свою діяльність у сільськогосподарській сфері на ринку зерна. Підприємство надає комплекс послуг зі зберігання зерна, що включає приймання, доробку, зберігання та відвантаження зерна.

Згідно КВЕД основним видом діяльності ТОВ «Токмак-Зернопродукт» є «післяурожайна діяльність» (т. 1 а.с. 22). Даний КВЕД включає в себе: підготовку сільськогосподарських культур до первісної реалізації, тобто очищення, підрізування, сортування, дезінфікування; очищення волокон бавовни від насіння; підготовку листя тютюну, наприклад сушіння; підготовку какао-бобів, наприклад очищення; покриття воском плодів.

Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Токмак-Зернопродукт» є суб`єктом ринку зерна та здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні».

Відповідно до ст. 7 вказаного Закону суб`єктами зберігання зерна є: зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства), суб`єкти виробництва зерна, які зберігають його у власних або орендованих зерносховищах, та інші суб`єкти господарювання, які беруть участь у процесі зберігання зерна.

Згідно п. 15 ст. 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерновий склад - суб`єкт підприємництва, що є власником зерносховища і надає фізичним та юридичним особам послуги із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно та в передбаченому законом порядку отримав право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобов`язань за складськими документами на зерно.

Приписи п. 10 ст. 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» визначають процес зберігання зерна як комплекс заходів, які включають приймання, доробку, зберігання та відвантаження зерна.

При цьому, матеріали справи свідчать, що ТОВ «Токмак-Зернопродукт» отримало сертифікат відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки (т. 1 а.с. 76), експлуатаційний дозвіл для потужностей (об`єктів) з виробництва, переробки або реалізації харчових продуктів (т. 1 а.с. 80), дозвіл на проведення робіт із збереження зерна (т. 1 а.с. 81, 82) за адресою потужностей виробництва - Запорізька обл., м. Токмак, вул. Щави, 88. Викладене, у свою чергу, свідчить про використання належного Позивачу на праві власності цілісного майнового комплексу у власній господарській діяльності з метою здійснення, зокрема, зберігання зерна, що відносить такий комплекс до будівель і споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

За таких обставин, оскільки наявними у матеріалах справи документами підтверджується, що будівлі, які використовуються ТОВ «Токмак-Зернопродукт» у наданні послуг із зберігання зерна, становлять собою цілісний майновий комплекс та є промисловими будівлями з огляду на їх функціональне призначення та безпосереднє використання, то останні відносяться до категорії об`єктів нежитлової нерухомості, визначеної пп. «є», «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, а тому не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про відсутність у ГУ ДФС у м. Києві правових підстав для визначення ТОВ «Токмак-Зернопродукт» грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а також застосування штрафної санкції за неподання декларації із вказаного податку, а відтак і для прийняття податкових повідомлень-рішень від 19.01.2018 року № та №.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 08» травня 2019 року.