Справа № 1340/4360/18
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року№ 857/2275/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів -Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання - Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року у справі №1340/4360/18 (суддя Лунь З.І., рішення ухвалене о 12/21 год м.Львів, повний текст складено 11 січня 2019 року) за його позовом до Державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Міністерство юстиції України, про визнання неправомірним наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України (далі - ДУ, МЮУ відповідно) в якому, з урахуванням вимог уточненої позовної заяви (а.с.17-19), просив:

визнати протиправним та скасувати наказ відповідача «По особовому складу» від 23.08.2018 №49/ОС-18 (далі - Наказ №49/ОС-18);

поновити позивача, майора внутрішньої служби в ДУ на посаді старшого інспектора (з питань підготовки до звільнення) відділу соціально-виховної та психологічної роботи (далі - Посада);

стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період, починаючи з 28.08.2018 на момент вирішення справи по суті.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги наводячи норми матеріального права та посилаючись на їх невірне тлумачення, зокрема вказує, на протиправність Наказу №49/ОС-18, оскільки такий прийнятий на підставі наказу МЮУ «Про затвердження структури та штату державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» від 13.11.2017 №4444/к (далі - Наказ №4444/к), який уже слугував причиною його попереднього звільнення. Зазначає, що відповідач не вправі був використовувати той самий Наказ №4444/к при повторному звільненні. Крім того, зауважує, що відповідачем не вживались відповідні заходи щодо надання позивачу можливості подальшого проходження служби, оскільки йому не пропонувались усі вакантні посади, що були наявні на період попередження про вивільнення до дня звільнення зі служби. Вважає, що лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином довів правомірність Наказу №49/ОС-18, а позивач не навів переконливих та нормативно обґрунтованих доказів про порушення чинного законодавства при прийнятті такого наказу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач починаючи з 2000 року проходив службу в органах державної кримінально-виконавчої служби України (далі - ДКВС) на різних посадах. На Посаді працює з липня 2014 року (а.с.34-36).

На виконання наказу МЮУ «Про оптимізацію діяльності установ виконання покарань» від 13.09.2017 №2865/5 (далі - Наказ №2865/5) Наказом №4444/к затверджено структуру та штат ДУ (додатки 1 та 2), визнано таким, що втратив чинність, наказ МЮУ «Про затвердження структури та штату державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» від 07.06.2017 №2156/к (далі - Наказ №2156/к), яким затверджено структуру та штат ДУ, де згідно штатного розпису була передбачена Посада позивача. Водночас з прийняттям Наказу №4444/к вказаної Посади та структурного підрозділу (відділу) до якого вона належала не передбачалось (а.с.86-94, 106-120).

Відповідно до наказу ДУ «Про попередження про планове вивільнення» від 29.11.2017 №305/ОД-17 доведено чисельність та штатні посади, що підлягають скороченню до працівників, які перебувають на займаних посадах, зокрема, і до ОСОБА_1

Згідно з протоколом засідання кадрової комісії відповідача від 26.01.2018 за результатами голосування членів кадрової комісії підтримано клопотання про звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 з кримінально-виконавчої служби.

Наказом ДУ «По особовому складу» від 29.01.2018 №10/ОС-18 (далі - Наказ №10/ОС-18) у відповідності до Закону України «Про національну поліцію (далі - Закон №580-VIII) звільнено за статтею 77 пункту 1 підпункту 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) майора внутрішньої служби ОСОБА_1, Посада, 29.01.2018 (а.с.6).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2018 року у справі №813/685/18 (далі - Рішення) визнано неправомірним та скасовано Наказ №10/ОС-18 в частині звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 з Посади . Поновлено ОСОБА_1 на Посаді . Стягнено з ДУ на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 30.01.2018 по 14.05.2018 в розмірі 23415 грн. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на Посаді та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 6798,99 грн звернено до негайного виконання.

Проте, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року скасовано Рішення про визнання Наказу №10/ОС-18 протиправним в частині, поновлення ОСОБА_1 на роботі за час вимушеного прогулу та прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволені його позовних вимог (а.с.48-54).

На виконання Рішення наказом «По особовому складу» від 06.06.2018 №32/ОС-18 скасовано Наказ №10/ОС-18 в частині звільнення ОСОБА_1 за Посади та поновлено останнього на Посаді з 30.01.2018 (а.с.7).

Наказом ДУ «По особовому складу» від 25.06.2018 №37/ОС-18 (далі - Наказ №37/ОС-18) у зв`язку з прибуттям в установу для подальшого проходження служби ОСОБА_1 визнано таким, що приступив до виконання обов`язків за Посадою з 26.06.2018. Цього ж дня позивач підписав попередження про можливе наступне звільнення із займаної Посади, що пов`язане із прийняттям Наказу №4444/к (а.с.8, 29).

03.07.2018 начальником управління персоналом, завідувачем сектору юридичного забезпечення, провідним спеціалістом відділу проходження служби та комплектування управління персоналу Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації МЮУ(далі - Західне МУ) складено акт про те, що 03.07.2018 апелянту запропоновано посади: старшого інспектора відділу режиму і охорони державної установи «Луцький слідчий ізолятор», начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної служби державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» та заступника чергового помічника начальника слідчого ізолятора чергової служби державної установи «Луцький слідчий ізолятор, на що останній просив один місяць терміну для роздумів та прийнятті рішення до 03.08.2018, однак до визначеної дати відповіді від позивача на вказану пропозицію щодо запропонованих посад не надійшло (а.с.32).

Подібний зазначеному вище акт, яким засвідчувався факт надання скаржнику пропозицій щодо вакантних посад складався також і 27.08.2018, однак від запропонованих посад останній відмовився (а.с.33).

23.08.2018 відповідачем сформовано подання про звільнення ОСОБА_1 з ДКВС в запас (з постановкою на військовий облік) за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону №580-VIII) у зв`язку з тим, що станом на 23.08.2018 в установі відсутні будь-які вакантні посади, тому запропонувати посаду для подальшого проходження служби в ДУ не можливо (а.с.34).

Згідно з протоколом засідання кадрової комісії ДУ від 23.08.2018 №10 за результатами голосування членів кадрової комісії підтримано клопотання про звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 з ДКВС (а.с.35-36).

Наказом №49/ОС-18 у відповідності до Закону №580-VIII звільнено за статтею 77 пунктом 4 частини 1 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) майора внутрішньої служби ОСОБА_1, Посада, 27.08.2018. Підставою для прийняття оскаржуваного наказу став Наказ №4444/к (а.с.37).

Вважаючи вказаний Наказ №49/ОС-18 протиправним, а звільнення незаконним та безпідставним позивач звернувся до суду із даним позовом.

У відповідності до статті 43 Основного Закону кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №2713-IV) служба в ДКВС є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в ДКВС зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону №2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом №580-VIII, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 4 частини першої статті 77 Закону №580-VIII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації регламентується статтею 68 Закону №580-VIII.

Частиною першою цієї статті передбачено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Відповідно до частини другої статті 68 цього Закону №580-VIII поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

З матеріалів справи видно, що Посада , на якій працював позивач була скорочена. Зазначене підтверджується Наказом №2156/к та Наказом №4444/к.

Згідно додатку 1 до Наказу №2156/к, станом на час його дії, кількість штатних одиниць, в тому числі з Посадою, яку займав позивач становила 290. Після прийняття Наказу №4444/к вказана кількість скоротилась та становила 34 штатні одиниці. Посади апелянта та відділу до якого така належала відповідно до Наказу №4444/к не було. За згадуваним наказом штат ДУ введено в дію 29.11.2017.

Після виходу на службу 26.06.2018 у зв`язку з поновлення ОСОБА_1 відповідно до Рішення на Посаді, на підставі Наказу №32/ОС-18 апелянта ознайомлено з попередженням про наступне можливе звільнення.

Згідно актів від 03.07.2018 та 27.08.2018 позивачу для подальшого проходження служби пропонувались посади, однак як ним зазначено під час судового розгляду, причиною відмови від таких було бажання проходити подальшу службу у межах м.Львова та Львівської області.

При цьому, суд не приймає до уваги доводів апелянта щодо того, що йому повторно запропонували посади вже після звільнення зі служби, тобто після видачі Наказу №49/ОС-18 з огляду на те, що відповідно до цього Наказу його було звільнено 27.08.2018. Тобто, повторно вакантні посади в системі органів виконання покарань йому пропонувались в останній день роботи на Посаді, проте від запропонованих посад він відмовився.

Крім того, матеріалами справи підтверджується те, що станом на 27.08.2018 в ДУ були відсутні будь-які вакантні посади (а.с.28).

Таким чином, встановлено, що ДУ було дотримано вимог статті 68 Закону №580-VIII, так як позивач 26.06.2018 за два місяці до можливого звільнення попереджений про вказану обставину, що підтверджується його власноручним підписом та йому надавалась можливість шляхом пропонування вакантних посад в інших органах, що входять до складу Західного МУ, продовжити проходження служби. Проте, позивач не виявив бажання продовжити службу ні на одній із запропонованих йому посад.

Щодо покликання апелянта на те, що станом на день його звільнення зі служби був чинним наказ МЮУ«Про затвердження структури та штату Державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» від 08.08.2018 №3015/К (далі - Наказ №3015/К), а не Наказ №4444/к, який став підставою для видачі Наказу №49/ОС-18, то на переконання апеляційного суду Наказ №3015/К створює певні правові наслідки для тих працівників, які займають відповідні посади в ДУ в складі штату, що був затверджений Наказом №4444/к та який відповідно до Наказу №3015/К втратив чинність.

Застосовуючи в Наказі №49/ОС-18, як підставу звільнення Наказ №4444/к, відповідач реалізовував вимоги Наказу №2865/5 основним завданням якого було здійснити оптимізацію діяльності установ виконання покарань, в тому числі і шляхом скорочення штату чисельності працівників та посад у відповідних установах, що потягнуло за собою подібні у розглядуваній справі звільнення.

Відтак, втрата чинності Наказу №4444/к, що відбулася відповідно до Наказу №3015/К жодним чином не впливає на причини звільнення позивача, так як останній наказ стосується працівників ДУ, що входять до складу штату затвердженого Наказом №4444/к, на підставі якого було скорочено Посаду, що займав апелянт.

Також необхідно зауважити і те, що Наказ №3015/К відрізняється від Наказу №4444/к тим, що встановлює нові посадові оклади та тарифні розряди для окремих категорій персоналу згідно затвердженого Наказом №3015/К штатом.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що при прийнятті Наказу №49/ОС-18, відповідач діяв обґрунтовано, в порядку, у межах та у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених вище правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 10 травня 2019 року.