Справа № 817/1284/17
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року

Львів

№ 857/2572/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року (суддя – Зозуля Д.П., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства «Рівнеенергопотеціал» до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

Приватне підприємство «Рівнеенергопотенціал» 31.08.2017 звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.06.2017 №. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19.02.2017 у зв’язку із самостійно виявленими помилками, що містилися у раніше поданій податковій декларації, подало уточнюючий розрахунок для коригування показників декларації з податку на додану вартість за грудень 2016 року, за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку. Після подання уточнюючого розрахунку подано звітну декларацію з податку на додану вартість за січень 2017 року, з урахуванням раніше поданого уточнюючого розрахунку. Вважає, що платником податків виконано в повному обсязі вимоги підпункту «а» пункту 50.1 статті 50 ПК України для внесення змін до декларацій. Однак, всупереч нормам податкового законодавства контролюючий орган протиправно зменшив суму від'ємного значення, що зараховується у зменшення суми податкового боргу з податку на додатну вартість на суму 32130 грн.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року, яка залишена без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року, позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 26.06.2017 №.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2018 року касаційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області задоволено частково. Скасовано постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій у порушення вимог КАС України не дали належної оцінки всім обставинам справи, тоді як обставини, на які посилається податковий орган, входять до предмету доказування у справі і мають істотне значення для вирішення спору по суті.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року у справі №817/1284/17 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що у поданій 19.02.2017 декларації з податку на додану вартість за січень 2017 року, позивачем сума від'ємного значення у розмірі 32130 грн. зарахована у зменшення суми податкового боргу неправомірно, оскільки станом на 01.01.2017 згідно з інтегрованою карткою ПП «Рівнеенергопотенціал» борг за попередні звітні періоди відсутній. Разом з тим, зазначає, що всупереч вимог підпункту «а» пункту 50.1 статті 50 ПК України, нараховані податкові зобов’язання у розмірі 31194 грн. платником не сплачені. Відтак, ПП «Рівнеенергопотенціал» в порушення вимог пункту 200.4 статті 200 ПК України у декларації з податку на додану вартість за січень 2017 року завищено суму від’ємного значення, що зараховується у зменшення суми податкового боргу з податку на додану вартість на 32130 грн.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Учасники справи, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постанова суду першої інстанції мотивована обґрунтованістю позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідно до копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 27.08.2010 здійснено державну реєстрацію ПП «Рівнеенергопотенціал» за номером запису 0007273.

31.12.2016 позивач подав відповідачу звітну декларацію з податку на додану вартість за грудень 2016 року з додатками. Як вбачається з декларації з ПДВ за грудень 2016 року, в рядку 18.1 сума, яка сплачується до бюджету – відсутня.

Разом з тим, судом встановлено, що 19.02.2017 позивачем був надісланий уточнюючий розрахунок податкових зобов’язань з податку на додану вартість у зв’язку із виправленням самостійно виявлених помилок за грудень 2016 року, який отриманий контролюючим органом 19.02.2017 о 15:46:23, реєстраційний номер документу , що підтверджується копією квитанції №2.

В рядку 18.1 вказаного уточнюючого розрахунку з ПДВ за грудень 2016 року «позитивне значення різниці між сумою податкового зобов’язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (позитивне значення), яке сплачується до державного бюджету», позивачем проставлено 31194 грн., а у рядку 18.3 «сума штрафу, нарахована платником самостійно у зв’язку з виправленням помилки» підприємством відображено 936 грн.

19.02.2017 ПП «Рівнеенергопотенціал» було надіслано відповідачу звітну декларацію з податку на додану вартість за січень 2017 року з додатками, які отримані останнім 19.02.2017 о 18:12:52, реєстраційний номер документа , що підтверджується копією квитанції №2.

В рядку 20 декларації з ПДВ за січень 2017 року «сума від'ємного значення, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п. 200-1.3 ст. 200-1 розділу V Податкового кодексу України на момент подання податкової декларації (рядок 19-рядок 19.1) вказана сума 36006 грн., з якої рядок 20.1: зараховується у зменшення суми податкового боргу з податку на додану вартість» зазначена сума 32130 грн.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що Головним управлінням ДФС у Рівненській області було проведено камеральну перевірку податкової звітності з податку на додану вартість за січень 2017 року ПП «Рівнеенергопотенціал», про що складено відповідний акт перевірки від 29.05.2017 №371/17-00-12-01/37246002.

Висновками акта перевірки встановлено порушення позивачем порядку ведення податкового обліку. А саме, ПП «Рівнеенергопотенціал» порушено пункт 200.4 статті 200 ПК України: у декларації з податку на додану вартість від 19.02.2017 № за січень 2017 року завищено суму від'ємного значення, що зараховується у зменшення суми податкового боргу з податку на додану вартість на 32130 грн. За результатами перевірки в інтегрованій картці платника податку було зменшено суму від'ємного значення, що зараховується у зменшення суми податкового боргу на додану вартість на 32130 грн. та збільшено суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на 32130 грн.

На підставі вказаного акта перевірки, Головним управлінням ДФС у Рівненській області винесено податкове повідомлення-рішення форми «В4» від 22.06.2017 №, згідно якого сума від'ємного значення, яка заявлена в рахунок зменшення суми податкового боргу з податку на додану вартість та перевищує суму такого боргу, становить 32130 грн.

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржувалося позивачем в адміністративному порядку. Однак, рішенням Державної фіскальної служби України від 18.08.2017 №18324/6/99-99-11-01-01-25 податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 22.06.2017 № залишене без змін, а скарга позивача – без задоволення.

Вважаючи оскаржуване податкове повідомлення рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпунктів 16.1.3, 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України, платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 цього Кодексу, податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Пунктом 49.1 статті 49 ПК України визначено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

В пункті 200.1 та пункті 200.2 статті 200 ПК України зазначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Згідно із підпунктом «а» пункту 200.4 статті 200 цього Кодексу, при від’ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації.

Пунктом 50.1 статті 50 ПК України передбачено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

Платник податків, який самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті: а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку. Цей штраф не застосовується у разі подання уточнюючого розрахунку до податкової декларації з податку на прибуток підприємств за попередній податковий (звітний) рік з метою здійснення самостійного коригування відповідно до статті 39 цього Кодексу у строк не пізніше 1 травня року, наступного за звітним; б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов'язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов'язання з цього податку.

Якщо після подачі декларації за звітний період платник податків подає нову декларацію з виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період або подає у наступних податкових періодах уточнюючу декларацію внаслідок виконання вимог пункту 169.4 статті 169 цього Кодексу, то штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються.

З системного аналізу зазначених норм права встановлено, що подаючи у майбутніх податкових періодах уточнюючий розрахунок платник податків самостійно усуває помилки, у тому числі щодо факту заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів.

Таким чином, визначене грошове зобов'язання в уточнюючому розрахунку з ПДВ за грудень 2016 року на суму 31194 грн. від 19.02.2017 є грошовим зобов'язанням минулого податкового періоду, а саме грудня 2016 року.

Вказане твердження суду першої інстанції, також підтверджується вимогами підпункту «а» пункту 50.1 статті 50 ПК України, який зобов'язує платника податків сплатити суму недоплати грошового зобов'язання при подачі уточнюючого розрахунку, як суму податкового боргу, яким є узгоджене грошове зобов’язання за грудень 2016 року та не сплачене на момент уточнення.

Крім того, за приписами підпункту а) пункту 50.1 статті 50 ПК України передбачено, що у випадку декларування в уточнюючому розрахунку за минулі звітні періоди суми податкового зобов’язання платник податків повинен сплатити цю суму до бюджету до подання такого уточнюючого розрахунку.

Аналізуючи положення названого підпункту а) пункту 50.1, апеляційний суд дійшов висновку, що положеннями вказаної норми не визначено, які правові наслідки матимуть обставини у випадку, якщо платником не буде сплачено в установлені підпунктом строки (до подання уточнюючого розрахунку) сум уточнених податкових зобов’язань, які підлягають сплаті до бюджету. Названий підпункт не визначає чи будуть такі несвоєчасно сплачені зобов’язання, визначені в уточнюючому розрахунку, вважатися податковим боргом.

Досліджуючи обумовлене питання судом апеляційної інстанції враховано, положення підпункту 14.1.175 статті 14 ПК України, відповідно до якого податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету, як податкове зобов’язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв’язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Пунктом 54.1 статті 54 ПК України передбачено, що платник податків самостійно обчислює суму податкового або грошового зобов’язання або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені ПК України. Така сума грошового зобов’язання та/або пені вважається узгодженою з моменту подання платником декларації або уточнюючого розрахунку.

Відтак, з системного аналізу положень підпунктів 14.1.175, 14.1.39 пункту 14.1 статті 14, пункту 54.1 статті 54 ПК України слідує, що податковим боргом є несплачене в установлені строки грошове зобов’язання (в тому числі і штраф), які задекларовані платником, як в декларації так і в уточнюючому розрахунку.

Оскільки, при поданні 19.02.2017 уточнюючого розрахунку з ПДВ за грудень 2016 року, позивач не сплатив в установлений підпунктом а) пункту 50.1 статті 50 ПК України строк (а саме - до подання такого уточнюючого розрахунку), визначеної у ньому суми грошового зобов’язання у розмірі 32130 грн. (31194 грн. – грошове зобов’язання за грудень 2016 року + 936 грн. – сума штрафу, у зв’язку з виправленням помилки), то така сума згідно приведених вище норм ПК України набула в той же день статусу податкового боргу.

Відтак, станом на 19.02.2017 у позивача беззаперечно виник податковий борг у розмірі 32130 грн., згідно поданого ним уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань з ПДВ до декларації за грудень 2016 року, який за даними контролюючого органу отримано о 15:46:23 год. 19.02.2017, реєстраційний номер документу .

Разом з тим, підпункт а) пункту 50.1 статті 50 ПК України не містить чітких норм, які б визначали, яким шляхом здійснюється позивачем сплата податкових зобов’язань визначених в уточнюючому розрахунку (чи шляхом безпосереднього перерахунку коштів з рахунка платника на рахунки бюджету, чи шляхом погашення задекларованих зобов’язань до бюджету за рахунок сум наявного у платника від’ємного значення - зайво сплачених сум ПДВ до бюджету) в тому числі і тих, які набули статусу податкового боргу у зв’язку з їх несплатою в установлені строки.

Поряд із зазначеним, названий підпункт а) пункту 50.1, як інші положення ПК України, не містить положень, якими було внесено заборону щодо здійснення оплати уточнених показників податкових зобов’язань (задекларованих платниками за минулі звітні періоди) та сум податкового боргу, які утворився внаслідок їх несвоєчасної плати, за рахунок сум наявного у платника від’ємного значення - зайво сплачених ним сум ПДВ до бюджету.

Отож, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем правомірно відповідно до підпунктів 14.1.175, 14.1.39 пункту 14.1 статті 14, пункту 54.1 статті 54 ПК України, задекларовано в рядку 20.1 декларації з ПДВ за січень 2017 року (поданій 19.02.2018) суму 32130 грн. від’ємного значення з ПДВ, як таку, що з урахуванням наданого позивачу, пунктом 200.4 статті 200 ПК України права, направлена на погашення податкового боргу минулих звітних періодів, який виник відповідно до уточнюючого розрахунку податкових зобов’язань з ПДВ до декларації за грудень 2016 року, який за даними контролюючого органу отримано о 15:46:23 год. 19.02.2017, реєстраційний номер документу .

Враховуючи вищенаведене, позивачем не було порушено приписів пункту 200.4 ст. 200 ПК України за порушення якого позивача було притягнуто до відповідальності.

Стосовно ж порядку сплати, визначеного податкового зобов’язання яке підлягало сплаті до бюджету згідно даних названого вище уточнюючого розрахунку з ПДВ до декларації за грудень 2016 року, то в даному випадку мас місце попущення приписів пп. а) пункту 50.1 статті 50 ПК України лише в частині порушення строку його сплати - до моменту подання такого уточнюючого розрахунку. Однак, оскаржуваним податковим повідомленням рішенням позивач не притягувався до відповідальності за порушення строків сплати, визначених у пп. а) пункту 50.1 статті 50 ПК України. Відтак, порушення позивачем названого підпункту щодо строку сплати не було підставою для внесення податкового повідомлення-рішення Головним управлінням ДФС у Рівненській області від 22.06.2017 №, а положення пункту 200.4 статті 200 ПК України (на який вказував відповідач, як на підставу винесення оскаржуваного податкового повідомлення рішення) позивачем порушено не було.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі №817/1311/17, де Верховний суд дійшов висновку про правомірність дій платника податків щодо направлення від’ємного значення в рахунок погашення податкового боргу, що виник у зв’язку з поданням уточнюючого розрахунку за попередні звітні періоди та про відсутність порушень платником п.200.4 ст.200 ПК України у зв’язку з чим судом скасовано аналогічне податкове повідомлення-рішення. Вказані висновки щодо застосування норм права відповідно до частини 5 статті 242 КАС України враховуються судом апеляційної інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того відповідно до пункту 56.21 статті 56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Твердження відповідача щодо виникнення у позивача грошового зобов'язання у лютому 2017 року відповідно до вимог «Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016№21, є безпідставним та відхиляється судом, оскільки порядком передбачено послідовність заповнення і подання податкової звітності, однак не встановлюється період визначення грошового зобов'язання.

Здійснивши системний аналіз обставин справи, оцінивши доводи надані сторонами у підтвердження своїх тверджень та заперечень, застосувавши норми матеріального права, що регламентують спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріалами справи спростовано висновок відповідача про безпідставне завищення позивачем у декларації з податку на додану вартість від 19.02.2017 за січень 2017 на 32130 грн. суми від’ємного значення, що зараховується у зменшення суми податкового боргу з податку на додану вартість.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться лише до цитування відповідних норм ПК України, що регулюють порядок реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, дублюють аргументи заперечень на позовну заяву та апеляційної скарги, належна правова оцінка яким була надана судом першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п’ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя

В. В. Ніколін

судді

О. М. Гінда

О. Б. Заверуха

Повне судове рішення складено 10 травня 2019 року.