Справа № 826/15267/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2019-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

11 травня 2019 року №826/15267/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., за участі секретаря судового засідання Огнивого Д.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Пенсійного фонду України,

Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Пенсійного фонду України, у якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України в місті Києві;

- зобов`язати Пенсійний фонд України повернути помилково сплачений ОСОБА_1 збір на загальнообов`язкове держане пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомості у розмірі 7 061,13 грн.;

- зобов`язати Пенсійний фонд України відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що звернувшись до відповідача із вимогою про повернення безпідставно сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомості, листом від 04.05.2018 №9475/К-18 відповідач фактично відмовив у вчинені відповідних дій.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.09.2018 залишено позовну заяву без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.10.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі №826/16267/18, залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві та запропоновано відповідачам в п`ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали надати суду відзив на позовну заяву.

Відповідач в особі Пенсійного фонду України надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, про відсутність відповідного правового механізму перевірки інформації щодо сплати позивачем збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна. За твердження відповідача, позивач діяв не у спосіб, визначений законодавством та не звертався із заявою про повернення помилково сплаченої суми збору на обов`язкове державне пенсійне страхування. Крім того, на думку відповідача, позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Також, відповідачем зазначено, що заявлена вимога позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн. є безпідставною та необґрунтованою.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві також було надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до копії квитанції про сплату збору на обов`язкове пенсійне страхування, отримувачем коштів є УК у Святошинському районі, а не Пенсійний фонд України, а тому вимога позивача про зобов`язання саме Пенсійного фонду України повернути сплачені кошти є безпідставною.

Позивач надала суду відповідь на відзив Пенсійного фонду України, в якому зазначила, що згідно з частиною шостою пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Положення про Пенсійний фонд України» Пенсійний фонд України організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо, зокрема, забезпечення надходжень від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших коштів, ведення обліку їх надходжень відповідно до законодавства. Також, позивач відмітила, що про порушення її прав остання дізналась 14.05.2018, коли відповідачем було прийнято рішення, що сплачені кошти позивачеві повернуті не будуть. Додатково позивач наголосила на її праві щодо відшкодування їй моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачами обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

З позовної заяви вбачається, що за договором купівлі-продажу квартири від 15.05.2017, який зареєстровано в реєстрі за №1119, ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

При укладенні договору, згідно з вимогами пункту 15-3 постанови Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 №1740 «Про затвердження порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій», позивачем було сплачено 7 061,13 грн. пенсійного збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, про що свідчить квитанція від 15.05.2017 №0.0.764517314.1 про сплату позивачем на рахунок Управління Державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва 1% з купівлі-продажу нерухомого майна.

Проте, згідно зі статтею 4 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», збір сплачується фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1% від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком громадян, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

За посиланням позивача, житло, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 15.05.2017, придбавалося позивачем вперше, тому вона не являється суб`єктом сплати збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Тобто, за твердженням позивача, збір нею сплачений помилково.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 17.04.2018 (що підтверджується відповідною копією фіскального чеку публічного акціонерного товариства «Укрпошта») направила на адресу Пенсійного фонду України звернення від 16.04.2017, в якому виклала обставини щодо її попереднього звернення до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою щодо повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове пенсійне страхування в розмірі 1% від вартості нерухомого майна. Проте, Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом від 30.06.2017 фактично відмовило у поверненні помилково сплаченого збору, мотивуючи це тим, що наразі немає правових підстав для повернення збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості (зазначений лист Центрального об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві було подано разом зі зверненнями від 16.04.2017 в якості додатків). Так, вказані дії Центрального об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві зумовили подальше звернення позивача до Пенсійного фонду України із заявою про надання доручення для Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо вжиття заходів для повернення збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості для ОСОБА_1 .

Листом від 04.05.2018 №9475/К-18, який було надіслано у відповідь на звернення позивача від 16.04.2018 (надійшло до відповідача 20.04.2018, зареєстровано за №9475/К-11) Пенсійний фонд України повідомив ОСОБА_1 , що не існує офіційного джерела інформації, яке б підтверджувало, що житло придбане особою вперше. Крім того, Пенсійних фонд України не наділений повноваженнями визначати осіб, які придбавають нерухоме майно вперше.

Тобто, фактично, позивачеві було відмовлено у задоволенні її звернення від 16.04.2018.

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулася з позовом до суду.

Насамперед, суд звертає увагу, що відповідачем було фактично відмовлено у поверненні безпідставно сплачених коштів листом від 04.05.2018 №9475/К-11, позивач звернулась до суду з даним позовом 31.10.2018, тобто через п`ять місяців після отримання листа Пенсійного фонду України, яке власне і стало підставою для звернення до суду за захистом позивачем своїх прав та законних інтересів.

Статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з позовної заяви, позивач намагалась врегулювати спірні питання мирним шляхом, а саме шляхом звернення до відповідача з відповідною заявою, проте фактична відмова у поверненні коштів стала підставою звернення до суду, яке і було вчинене позивачем в межах строків, встановлених чинним законодавством.

З огляду на наведене, посилання відповідача на пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду є безпідставними не беруться судом до уваги.

Що стосується спірних правовідносин по суті, суд зазначає наступне.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є: 9) підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Таким чином, із загального правила про обов`язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено два винятки - громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Станом на час придбання позивачем нерухомості - 15.05.2017, як і станом на час розгляду справи судом, в Україні відсутній механізм перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, ведення якого розпочато з 01.01.2013, а також Реєстр прав власності на нерухоме майно, ведення якого розпочато згідно з наказом Мін`юсту від 07.02.2002 № 7/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», не містять всієї інформації щодо наявності у власності об`єктів нерухомого майна, що знаходиться на території України.

Вказане питання було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України з проханням дати тлумачення терміна "придбавають житло вперше", що міститься у пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше.

Ухвалою Конституційного Суду України від 23.03.2000 №29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні.

За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше, не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може впливати на порушення прав громадян, які наділені такими правами.

Надаючи оцінку діям та бездіяльності відповідача в даному випадку, суд звертає увагу на правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Зокрема, згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04, у якому проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), п. 38) (http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-107088).

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.07.2018 по справі №819/33/17 та від 01.11.2018 по справі №819/1353/17.

Згідно з поясненнями позивача, нею придбано майно вперше, до укладення договору купівлі-продажу від 15.05.2017 інша нерухомість нею не придбавалася.

У суду відсутні підстави для того, щоб ставити під сумнів твердження позивача про відсутність фактів придбання нею нерухомого майна (жилого приміщення) до укладення договору купівлі-продажу від 15.05.2017.

За таких обставин органи Пенсійного Фонду зобов`язані довести, що позивач придбала житло, згідно з договором від 15.05.2017, не вперше.

Так, за відсутності відповідних доказів позивач має право на повернення суми сплаченого збору як помилково сплаченого за відсутності обов`язку здійснювати такий платіж.

Матеріали справи свідчать, що позивач неодноразово зверталась до органів Пенсійного фонду із заявами про повернення помилково сплаченого збору на загальне пенсійне страхування, які по суті вирішені не були.

Як вбачається з квитанції від 15.05.2017 №0.0.764517314.1, позивачем було сплачено 7 061,13 грн. пенсійного збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна на розрахунковий рахунок Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва №0009, призначений для отримання збору з операцій придбавання (купівлі - продажу) нерухомого майна».

Суд звертає увагу, що органи пенсійного фонду було двічі реорганізовано, в результаті чого було утворено Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, яке наразі є одним із територіальних органів Пенсійного фонду України.

При цьому, Головним управління Пенсійного фонду України в місті Києві не заперечується власне факт сплати позивачем коштів в розмірі 7 061, 13 грн.

Необхідно також зазначити, що відсутність відповідного правового механізму перевірки інформації щодо сплати позивачем збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% не звільняє відповідача від обов`язку повернення безпідставно сплачених коштів, зважаючи на те що Пенсійний фонд України згідно з пунктом 5 частиною шостою Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Положення про Пенсійний фонд України» Пенсійний фонд України організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо забезпечення надходжень від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших коштів, ведення обліку їх надходжень відповідно до законодавства

Суд зазначає, що згідно чинного законодавства збір на обов`язкове державне пенсійне страхування сплачується на рахунки органів Державної казначейської служби України, тому і повертатися ці кошти мають в порядку, визначеному для повернення бюджетних коштів.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, і він визначає випадки, за яких органи Державної казначейської служби України зобов`язані виконувати операції з повернення помилково або надміру сплачених податків, зборів (обов`язкових платежів).

Згідно з пунктом 5 названого Порядку, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Відповідно, для стягнення позивачем помилково сплачених коштів відповідач має звернутися з відповідним поданням до органів Державної казначейської служби України.

Відтак, враховуючи встановлену законодавством процедуру повернення помилково сплачених коштів, суд зазначає, що підстав для задоволення позову шляхом зобов`язання Пенсійного фонду України повернути безпідставно сплачені кошти у розмірі 7 061, 13 грн. немає, відтак адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Разом з тим, з метою дотримання прав позивача та належного захисту порушеного права, керуючись приписами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві подати до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві подання про повернення позивачеві збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 7 061, 13 грн., сплаченого відповідно до квитанції від 15.05.2017 №0.0.764517314.1.

Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2018 по справі №804/2252/14.

Судом під час розгляду справи не встановлено підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання їй такої шкоди та не було доведено причинно-наслідкового зв`язку настання моральної шкоди з предметом позову.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що звернення до суду не є приниженням його гідності, а реалізація права на захист свого порушеного права.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню частково.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову шляхом визнання протиправними дій Пенсійного фонду України щодо відмови у поверненні безпідставно сплачених кошті, зобов`язання Пенсійного фонду України повернути безпідставно сплачені кошти у розмірі 7 061, 13 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн. - відмовити.

2. Вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві подати до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві подання про повернення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 7 061, 13 грн. (сім тисяч шістдесят одна гривня тринадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.