Справа № 826/15245/18
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2019-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 травня 2019 року № 826/15245/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Національної поліції України визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України, виражену у не підготовці та не поданні до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві документів, що необхідні для призначення позивачу пенсії за вислугу років;

- зобов`язати уповноважених на те осіб Національної поліції України підготувати та подати до Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві всі необхідні документи для призначення позивачу пенсії за вислугу років, з урахуванням пільгової вислуги, здобутої останнім до набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у лютому 2016 року останній був звільнений зі служби в поліції. Розраховуючи на отримання пенсійного забезпечення за вислугу років, 09.08.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення відповідного виду пенсії, в якій просив підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документи, необхідні для призначення пенсії за вислугу років. 28.08.2018 відповідачем було відмовлено у задоволенні заяви позивача, мотивуючи тим, що вислуга років позивача у календарному обчисленні на день звільнення становить 20 років 7 місяців 6 днів. Позивач вважає, що для призначення пенсії за вислугу років ним набуто 23 роки 1 місяць 5 днів вислуги, тому для подачі документів до органів Пенсійного фонду наявні усі підстави. Зазначає, що вислуга років позивача формувалась за рахунок служби в Збройних Силах України в період з 13.12.1994 по 28.06.1996 і служби в органах внутрішніх справ з 03.02.1997 по 22.02.2016. Звернув увагу, що з першого дня служби позивача і до 01.10.2011 єдиною умовою виходу на пенсію за вислугу років було здобуття 20 і більше (без приставки "календарних") років вислуги, про що зазначалось у пункті "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції від 09.04.1992. Зазначає, що вислуга років, яка здобувалась позивачем у спеціальних підрозділах по боротьбі з економічною злочинністю, у період з 20.07.2006 по 27.07.2011 обчислювалась на пільгових умовах з розрахунку 1 місяць служби за півтора. 27.07.2011 розрахунок вислуги років працівників підрозділів по боротьбі з економічною злочинністю припинився, у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України № 780. Таким чином, вважає, що за проміжок служби позивача у період з 13.12.1994 по 30.09.2011 стаж останнього становив 18 років 8 місяців 14 днів, з якого 16 років 2 місяці 10 днів фактичної вислуги та 2 роки 6 місяців 5 днів - вислуги, здобутої на пільгових умовах. Як зазначає позивач у позовній заяві, усвідомлюючи важливість завдань, що покладались на органи внутрішніх справ, витримуючи особливі умови праці, виходячи з того, що єдиною умовою для отримання пенсії за вислугу років було досягнення 20-ти річної вислуги, яка не мала виключно календарного характеру і могла формуватись ще й за рахунок пільгової вислуги, позивач обґрунтовано розраховував, що невдовзі здобуде необхідну вислугу, у тому числі і за рахунок пільгової, та отримає від держави заслуговане пенсійне забезпечення. Однак, всупереч його законним очікуванням, 08.07.2011 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" № 3668, яким було внесено суттєві зміни до статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", що стало наслідком істотного звуження права на пенсійне забезпечення. Поряд з цим, вважає, що положення вказаного Закону повинні застосовуватись виключно з 01.10.2011, у той час як вислугу років, набуту до прийняття Закону № 3668, слід розраховувати за правилами діючого на той час законодавства.

Ухвалою суду від 09.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 826/15245/18 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

01.11.2018 представником відповідача Євчук Г.В . подано до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності та надано позивачеві обґрунтовану відповідь з мотивами неможливості подати документи для призначення останньому пенсії, позаяк календарна вислуга років останнього становить лише 20 років 7 місяців та 6 днів, у той час як Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачено, що вислуга років повинна становити не менше 22 календарних років та 6 місяців. Звернула увагу і на те, що позивачем не було дотримано умов подачі документів, які передбачені Порядком № 3-1.

23.11.2018 представником позивача ОСОБА_3 подано до суду відповідь на відзив.

Оскільки справа розглядається відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідь на відзив судом до уваги не береться на підставі частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У період з 03.02.1997 по 06.11.2015 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 по 24.02.2016 - в поліції.

Так, наказом Голови Національної поліції України від 22.02.2016 № 113 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) з 24.02.2016 (а.с. 16).

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що вислуга років на день звільнення складає:

у календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та надбавки за вислугу років - 20 років 7 місяців 6 днів;

на пільгових умовах (без урахування календарної вислуги) - 4 роки 10 місяців 22 дні.

04.08.2018 позивач звернувся до Національної поліції України з заявою, у якій просив підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документи, необхідні для призначення йому пенсії за вислугу років (а.с. 17-21).

Листом від 28.08.2018 № М-117/48-2018 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до наказу НПУ від 22.02.2016 № 113 о/с вислуга років останнього у календарному обчисленні на день звільнення становить 20 років 7 місяців 6 днів, у зв`язку з чим немає законних підстав для оформлення та подачі документів до органів Пенсійного фонду для призначення пенсії за вислугу років (а.с. 23).

Не погодившись з відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію регулюються Законом України від 09.04.1992 № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон № 2262-XII).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Пунктом "б" частини першої статті 17 Закону № 2262-XII передбачено, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1 2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються служба в органах внутрішніх справ, поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Згідно з пунктом "а" статті 12 Закону № 2262-XII пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби:

по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 17 Закону № 2262-XII до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

З аналізу наведених норм права вбачається, що Законом № 2262-XII чітко визначено умови призначення пенсії за вислугою років (стаття 12) та види служби і періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії (стаття 17).

Водночас, статтею 17-1 Закону № 2262-XII визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії визначається постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Порядок № 393), яка в свою чергу визначає які саме види служби зараховуються до вислуги років, та які саме види служби і в яких коефіцієнтах зараховуються на пільгових умовах.

Пунктом 3 Порядку № 393 визначені періоди служби, які зараховуються до вислуги років на пільгових умовах для призначення пенсії, відповідно до Закону № 2262-XII, серед переліку яких відсутні періоди проходження служби до 01.10.2011.

Як вбачається з витягу з наказу від 22.02.2016 № 113 о/с станом на день звільнення - 24.02.2016 вислуга років ОСОБА_1 в календарному обчисленні становила 20 років 7 місяців 6 днів.

Поряд з цим, відповідно до положень статті 12 Закону № 2262-XII пенсія за вислугу років призначається, зокрема, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби у період з 01.10.2015 по 30.10.2016 і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше.

Таким чином, законодавча норма, яка визначає умови призначення пенсії за вислугу років, чітко регламентує питання необхідної тривалості вислуги років і при цьому підкреслює яка саме вислуга років враховується для визначення права на призначення такого виду пенсії.

Враховуючи наведене та зважаючи на те, що позивач має вислугу лише 20 календарних років 7 місяців 6 днів, суд дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_1 достатньої вислуги років для призначення пенсії за вислугу років. Таким чином, відповідач правомірно відмовив у направленні до органів Пенсійного фонду документів, необхідних для призначення пенсії за вислугу років.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що станом на 30.09.2011 останній мав вислугу 18 років 8 місяців 14 днів, з якої 16 років 2 місяці 10 днів фактичної вислуги та 2 роки 6 місяців 5 днів - вислуги, здобутої на пільгових умовах, тому при призначенні йому пенсії за вислугою років, пенсійний орган повинен керуватись положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції від 02.04.1994.

З даного приводу суд зазначає, що з аналізу вищезазначених норм законодавства вбачається, що порядок призначення пенсії за вислугою років визначається положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" чинними саме на день звільнення особи зі служби, а не на час, коли особа мала право на пенсію за вислугою років, до змін внесених в законодавство, однак цим правом не скористалась.

Щодо доводів позивача в частині того, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії з урахуванням пільгової вислуги років, суд зазначає, що у справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

У даному випадку позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність у позивача обґрунтованих очікувань - законних сподівань, і у цій справі існує спір щодо правильного тлумачення та застосування норм Закону №2262-ХІІ, а тому такі доводи є безпідставними. Крім того, суд звертає увагу, що на момент звільнення позивача зі служби, останньому було достовірно відомо про внесені зміни у законодавство щодо пенсійного забезпечення.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, беручи до уваги ту обставину, що на день звільнення позивача з Національної поліції України, його вислуга років в календарному обчисленні становила 20 років 7 місяців 6 днів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко