Справа № 200/12048/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року справа №200/12048/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Верховецька Г.О., за участі позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року (повне судове рішення складено 17 грудня 2018 року в м. Слов'янську) у справі № 200/12048/18-а (суддя в І інстанції Мозговая Н.А.) за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Маріупольської міської ради, Кальміуської районної в м. Маріуполі комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовною заявою до Маріупольської міської ради, Кальміуської районної в м. Маріуполі комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради про визнання протиправним рішення (протокол №16) від 25.09.2018 частково недійсним в описовій частині за наступними обставинами:

- зважаючи на те, що факти не підтверджені на Раді опіки,

- зважаючи на те, що факти не враховані при прийняті рішення Радою опіки,

- зважаючи на те, що прийнятим рішенням порушені рівні права батька на спілкування,

- зважаючи на те, що прийнятим рішенням порушені рівні права батька на виховання,

- зважаючи на те, що прийнятим рішенням порушені рівні права батька на проживання, просив:

визнати протиправним рішення (протокол №16) від 25.09.2018 незаконним та недійсним в його описовій частині, про визнання незаконним та недійсним рішення (протокол №16) від 25.09.2018 в резолютивній частині, про скасування протоколу №16 Кальміуської районної в м. Маріуполі комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою цього ж суду від 12 лютого 2019 року ОСОБА_2 , оскільки вона є матір'ю дітей, в інтересах яких звернувся позивач, залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Не погодившись з ухвалою про відкриття провадження у справі 200/12048/18-а, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Наголошує, що суд першої інстанції помилково прийняв позовну заяву до розгляду та безпідставно відкрив провадження в адміністративній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

В судовому засіданні позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Інші особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив таке.

Спершу апеляційний суд зазначає про поважність пропуску ОСОБА_2 строку на оскарження ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року.

Так, частинами 1, 2 статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Слід зазначити, що оскаржувана ухвала прийнята за відсутності апелянта, лише 12 лютого 2019 року ОСОБА_2 залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Матеріали справи не містять відомостей про отримання апелянтом копії ухвали про відкриття провадження у справі, в тому числі й на момент звернення з апеляційною скаргою (07 березня 2019 року), незважаючи на наявність клопотання ОСОБА_2 від 30 січня 2019 року щодо направлення на її адресу копії ухвали про відкриття провадження для її апеляційного оскарження (а.с.168,169).

Отже колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Спором адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Як убачається з матеріалів справи, предметом розгляду у цій справі є визнання протиправним рішення (протокол №16) від 25.09.2018 незаконним та недійсним в його описовій частині, визнання незаконним та недійсним рішення (протокол № 16) від 25.09.2018 в резолютивній частині та скасування протоколу № 16 Кальміуської районної в м. Маріуполі комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради.

Правовий статус органів опіки та піклування, їх завдання та функції визначено, зокрема, главою 6 ЦК України, главою 19 Сімейного кодексу України (далі - СК України), Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року за № 866 (далі - Порядок № 866).

За приписами п. 3 Порядку № 866 органами опіки та піклування є (…) виконавчі органи сільських рад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо (…) позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, оскаржувані висновок та рішення органу опіки та піклування є дорадчими документами та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такі висновок та рішення не порушує прав та обов'язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в процесі якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, у тому числі і оспорюваних висновку та рішення органу опіки та піклування, які не мають наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

З огляду на викладене та враховуючи, що оскаржувані протокол та рішення складені відповідним органом опіки та піклування на реалізацію саме положень СК України для вирішення питання судом щодо визначення місце мешкання малолітніх дітей та порядок їх спілкування, колегія суддів вважає, що у такому випадку відповідачі у цій справі діяли не як суб'єкти владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суд установив, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу оспорювання сімейних прав та захисту інтересів позивача, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Крім того, оскаржувані дії відповідача безпосередньо не породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і не мають обов'язкового характеру.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 496/4271/16 від 04 липня 2018 року (реєстраційний номер судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 75241940).

Крім того, як установлено апеляційним судом та зазначено в самій позовній заяві, обставини щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визначення порядку спілкування з молодшою дитиною є предметом розгляду цивільної справи № 264/3435/18 у Іллічівському районному суді м. Маріуполя, а тому Донецький окружний адміністративний суд дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав вирішувати спірні правовідносини в рамках адміністративного судочинства та відкрив провадження у справі.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов, відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не адміністративного.

Відповідно статті 319 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги, отже апеляційна скарга має бути задоволена, а провадження у справі закрито.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 315, 319, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 200/12048/18-а - скасувати, а провадження у справі - закрити.

Повне судове рішення - 14 травня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук