Справа № 1740/2263/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3454/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Щербаков В.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Рівне о 15 год. 38 хв. 10 січня 2019 року, повне судове рішення складено 25 січня 2019 року, у справі № 1740/2263/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

30.08.2018 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України, просила:

визнати протиправною бездіяльність відповідачів, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 щомісячних компенсаційних виплат як непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом;

зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячні компенсаційні виплати як непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, починаючи з дня подання позову до суду до обмеження чи припинення права на відповідну компенсаційну виплату;

зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 недораховані щомісячні компенсаційні виплати як непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку у розмірі 8856,58 грн.;

стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 49 000,00 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством України не визначено суб`єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов`язку органів праці та соціального захисту населення щодо перерахунку спірних виплат, призначених відповідно до Постанови №832 стосовно прожиткового мінімуму. Суд першої інстанції вказав, що державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України. Суд першої інстанції зазначив, що виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, мають компенсаційний (заохочувальний характер) і не відносяться до соціальних гарантій, що унеможливлює застосування до неї положень частини 3 статті 46 Конституції України. Оскільки позивач отримує компенсацію як непрацююча працездатна особа, яка доглядає за інвалідом І групи відповідно до Постанови № 832, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячну компенсацію в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року та прийняти нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково ототожнив щомісячну компенсаційну виплату непрацюючій особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або за особою, яка досягла 80-річного віку, та компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги, що виплачуються на підставі Закону України «Про соціальні послуги», який на спірні правовідносини не поширюється. Скаржник вказує, що основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Зазначає, що віднесення чинним законодавством відповідної компенсації до програми соціального захисту вказує на те, що щомісячна компенсаційна виплата непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю І групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку, належить до соціальних виплат, які входять до системи соціальних гарантій. Вказує, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги положення Конституції України та практику Європейського суду з прав людини. Зазначає, що отримання компенсаційної виплати у розмірі, що не дозволяє забезпечити мінімальний набір послуг є нічим іншим як приниженням гідності позивача як людини та завдає моральних страждань.

Управління праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації подало відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що Управління не має повноважень щодо встановлення чи зміни розмірів соціальних виплат та компенсацій, а питання відповідності Конституції України, норм законодавства, які застосовуються під час призначення компенсації, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України та не підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства. Вважає, що суд першої інстанції правомірно застосував норми матеріального та процесуального права та виніс по суті спору справедливе, законне рішення, яке не підлягає скасуванню.

Департамент соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації подав відзив на апеляційну скаргу, зазначив, що виплата компенсації позивачу проведена у повному розмірі згідно з вимогами чинного законодавства, окрім того позивач отримує державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, їй надається підтримка від держави у вигляді сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за увесь період отримання компенсації, домогосподарство, в якому проживає позивач, є отримувачем житлової субсидії. Вважає, що право позивача на соціальний захист реалізовано у повній мірі та у розмірі, не меншому ніж встановлено нормами Конституції України.

Міністерство соціальної політики України подало відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що рішення суду першої інстанції винесене без порушень норм матеріального та процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування такого.

Департамент соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації та Міністерство соціальної політики України просили розгляд справи проводити без участі представників, скаржник подав заяву про розгляд справи без участі, Управління праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації явку повноважного представника в судове засіданні не забезпечило, належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 18.07.2013 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації як отримувач компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за престарілим, який досяг 80-річного віку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом першої групи-Б з 31.05.2018 загального захворювання та потребує постійного стороннього догляду, допомоги, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія АВ №0759994.

Компенсаційна виплата призначена відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №832 від 26.07.1996 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян».

Також ОСОБА_1 отримує державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям у розмірі 277,52 грн.

На звернення ОСОБА_1 щодо розміру компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за престарілим, який досяг 80-річного віку, листом Управління праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації від 23.07.2018 №05-12/2255 повідомлено, що компенсація непрацездатній особі на догляд за престарілим призначена з 17.07.2013 по 30.04.2029 у розмірі 4,80 грн. та виплачується у повному розмірі з урахуванням індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Виплата компенсації непрацюючій працездатній особі на догляд за престарілим для ОСОБА_1 проведена у повному розмірі згідно з вимогами чинного законодавства, підстав для проведення перерахунку немає. Державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям призначена на період з 01.05.2012 по 30.10.2012 та з 01.04.2013 по дату надання відповіді, виплата допомоги проведена в повному обсязі (а.с.17).

18.07.2018 ОСОБА_1 звернулась до Міністерства соціальної політики України із заявою про нарахування та виплату їй компенсаційної виплати працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом 1-ої та 2-ої групи, та престарілою ОСОБА_2 , яка досягла 80-річного віку (на час звернення 88 років) в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в Законі України «Про державний бюджет» на відповідний рік та здійснити перерахунок та виплатити недораховану компенсаційну виплату ОСОБА_1 як працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом 1-ої групи (в минулому 2-ї групи) за престарілою за минулі періоди (роки) у відповідному розмірі (а.с.16).

Листом Міністерства соціальної політики України від 30.07.2018 №8772/о/52-18/213 повідомлено ОСОБА_1 , що розмір щомісячної компенсації непрацюючій працездатній особі, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю І групи або особою, яка досягла 80 річного віку, без урахування індексації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 832, становить 4,80 грн. На дату складення листа така виплата становила 30,57 грн. (а.с.21).

Листом Департаменту соціального захисту населення Рівненської ОДА від 08.08.2018 на звернення ОСОБА_1 щодо розміру компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за престарілим, який досяг 80-річного віку, повідомлено, що виплата компенсаційної виплати проведена у повному розмірі згідно з вимогами чинного законодавства, підстав для перерахунку немає. Вказано, що систематично з 01.05.2012 ОСОБА_1 отримує державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям. Одночасно зазначено, що надається підтримка від держави у вигляді сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 17.07.2013.

Вважаючи відмову щодо виплати компенсаційної виплати у розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для відповідної групи осіб, протиправною, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно з положеннями статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-III, на який покликається скаржник в апеляційній скарзі, (далі - Закон № 2017-III) відповідно до статті 1 якого державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.

Відповідно до статті 17 Закону № 2017-III основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. До числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

В свою чергу, статтею 89 Бюджетного кодексу України виплата щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю I групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку, віднесена до державних програм соціального захисту, видатки на які здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад.

Статтею 116 Конституції України забезпечення проведення політики у сфері соціального захисту покладено на Кабінет Міністрів України.

Відповідно до статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 (Справа № 1-11/2012) зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суд першої інстанції вірно встановив, що на час звернення із позовом до суду механізм призначення та розмір щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи або за особою, яка досягла 80-річного віку регламентовано Постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» від 26 липня 1996 року № 832 (далі - Постанова № 832), прийнятою відповідно до Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року.

Згідно з пунктом 2 Постанови № 832 установлено щомісячні компенсаційні виплати у розмірі 480 тис.крб. непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом I групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку.

Зазначені щомісячні компенсаційні виплати призначаються і виплачуються органами праці та соціального захисту населення та фінансуються органами Пенсійного фонду.

Як на момент призначення та виплати компенсації, так і на час звернення із позовом до суду вказані положення Постанови № 832 були чинними, не змінювались та не визнавалися неконституційними Конституційним Судом України, а тому підлягали застосуванню.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що компенсаційні виплати за своїм змістом мають на меті відшкодування витрат, яких зазнає особа через певні об`єктивні обставини, та слугують певною соціальною допомогою, підтримкою, додатком до основних джерел існування

В свою чергу, системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що з огляду на механізм нормативного закріплення (постанова Кабінету Міністрів України, а не закон) та мети виплати (відшкодування витрат понесених у зв`язку з доглядом за інвалідом I групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку), зазначена щомісячна компенсаційна виплата не може бути віднесена до основних державних соціальних гарантій, які є основним джерелом існування.

На додатковий характер щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи або за особою, яка досягла 80-річного віку, вказує і те, що окрім вказаної компенсаційної виплати особі можуть призначатись та виплачуватись й інші види виплат, допомог та гарантій.

Так з матеріалів справи встановлено, що скаржник отримує також державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям, Управлінням проведено сплату єдиного соціального внеску за ОСОБА_1 в період отримання компенсації, період догляду за престарілим зараховується до страхового стажу при призначенні пенсії на загальних підставах, домогосподарству скаржника призначена житлова субсидія, що скаржником не заперечується.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами скаржника щодо не поширення на спірні правовідносини Закону України «Про соціальні послуги», оскільки нормами вказаного Закону, як і нормами Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок призначення та виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» від 29.04.2004 № 558, врегульовано призначення та виплату компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, тоді як Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №832 передбачені компенсаційні виплати непрацюючій працездатній особі у зв`язку із доглядом за інвалідом I групи, а також за престарілим, який досяг 80-річного віку.

Водночас, щодо аргументів скаржника про пряму дії норм Конституції України та застосування до спірних правовідносин статті 48 Конституції України, то суд апеляційної інстанції зауважує, що зазначена стаття закріплює право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло, та є за своєю суттю позитивно-декларативною нормою, що окреслює соціальну спрямованість суспільства і держави у прагненні забезпечити належний рівень життя кожній особі.

В свою чергу реалізації прав закріплених як статтею 46 Конституції України, так і статтею 48 Конституції України, кореспондує обов`язок держави щодо забезпечення таких, який здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень. Органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин для забезпечення реалізації закріплених Конституцією України соціальних прав необхідними є процедурне та організаційне забезпечення, нормативне встановлення механізму, порядку і розміру виплати відповідних соціальних виплат, допомог та компенсацій, оскільки такі не закріплені в Конституції України, а визначаються у законах та підзаконних нормативно-правових актах відповідно до соціальної політики держави.

У рішенні Конституційного Суду України від 7 листопада 2018 року № 9-р/2018 у справі № 1-3/2018(2717/14) Велика палата Конституційного Суду України встановила, зі змісту статті 46 Основного Закону України випливає, що держава зобов`язана здійснювати соціальний захист насамперед тих осіб, які не можуть самостійно себе забезпечити шляхом реалізації права на працю та/або позбавлені засобів існування. При цьому соціальна орієнтованість держави та принцип соціальної солідарності не можуть замінити особисту відповідальність людини за власну долю та добробут своєї сім`ї. Державна система соціального захисту має заохочувати і не повинна стримувати прагнення особи покращити умови життя для себе і своєї сім`ї.

Оскільки іншого механізму призначення та виплати щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи або за особою, яка досягла 80-річного віку, ніж це встановлено Постановою №832 на час виникнення спірних правовідносин встановлено не було, не передбачено ані можливості, ані механізму перерахунку компенсаційних виплат по догляду за особою, яка досягла 80-річного віку у відповідності до прожиткового мінімуму, а також, враховуючи відсутність у відповідачів повноважень самостійно встановлювати чи змінювати розмір вказаної компенсації, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячну компенсацію в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності відмови позивачу у перерахунку та виплаті щомісячних компенсаційних виплат як непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку, у розмірі прожиткового мінімуму встановленого законом, та на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року у справі № 1740/2263/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 10.05.2019