Справа № 240/5668/18
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5668/18

Головуючий у 1-й інстанції: Єфіменко О.В.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

13 травня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу,

В С Т А Н О В И В :
в грудні 2018 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в Житомирський окружний адміністративний суд з позовом до Міністерства оборони України, третя особа, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про:

- визнання протиправним і скасування рішення Міністерства Оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 27.09.2016 інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювання пов`язаного із проходженням військової служби, з урахуванням раніше виплачених сум страхування, оформлене протоколом засідання №105 від 25.11.2016 комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум;

- зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювання пов`язаного із проходженням військової служби, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», з урахуванням раніше виплачених сум.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 28 січня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовив. Судове рішення мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_1 первинну інвалідність ІІІ групи встановлено у вересні 2013 року, то станом на цю дату у нього виникло право на виплату одноразової грошової допомоги, а право на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до Закону та Порядку №975 (у редакції станом на момент встановлення ІІ групи інвалідності), у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб відсутнє.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Мотивуючи підстави звернення до суду з даним позовом, позивач зазначив про допущені відповідачем порушення його прав на соціальний захист та отримання належної йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому з 27.09.2016 року 2 групи інвалідності, яка настала внаслідок травми пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти позову заперечує, в обґрунтування заперечень зазначив, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу III групи інвалідності, а саме Закон України №2011-ХІІ у редакції Закону України від 03.11.2006 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб, яка діяла з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, та Порядок №499.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника центру автоматизованих засобів управління Житомирського обласного військового комісаріату територіального управління «Північ», звідки 10.10.2013 звільнився у запас за станом здоров`я.

02.10.2013, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №667224 від 02.10.2013 з 27.09.2013 позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності, що настала у результаті захворювання, так, пов`язаних з проходженням військової служби.

У зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності позивачу була виплачена одноразова грошова допомога у сумі 102511,00 грн, що не заперечується сторонами справи.

17.10.2016, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №904430 від 17.10.2016 з 27.09.2016 позивачу була встановлена ІІ група інвалідності, що настала у результаті захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

У зв`язку із встановленням позивачу ІІ групи з 27.09.2016, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, на думку позивача, він набув право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб та порядку відповідно до чинних ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, з врахування виплачених раніше сум.

У встановлений законодавством строк, позивач 18.10.2016 звернувся до Житомирського ОВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги та надав копії необхідних документів, для направлення до МО України через Житомирський ОВК про виплату йому одноразової грошової допомоги МОУ згідно з ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як інваліду ІІ групи .

У подальшому Житомирським ОВК направлено до Міністерства оборони України документи щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із проходження військової служби.

Однак після проходження тривалого часу розгляду документів, тільки у листопаді 2018 року, після особистого звернення позивача до Житомирського ОВК від 09.11.2018 йому стало відомо, що згідно з протоколом №105 від 25.11.2016, затвердженого 02.12.2016 засіданням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з урахуванням виплачених раніше сум, оскільки зміна групи інвалідності відбулась у понад 2-річний термін, а тому позивач не має права на отримання доплати страхової суми при зміні групи інвалідності.

Вважаючи, що відповідачем порушене його право на соціальний захист та отримання належної грошової допомоги, у зв`язку із встановлення йому ІІ групи інвалідності з 27.09.2016, яка настала внаслідок поранень і захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, позивач звернувся із позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що відповідач правомірно відмовив позивачу у виплатні одноразової грошової допомоги.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 19 Основного Закону проголошено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Закону № 2232-XII (в редакції, чинній на час звернення позивача за отриманням одноразової грошової допомоги жовтень 2016 року) встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011- ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, за п.4 - встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Пункт 9 статті 16-3 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що «особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги».

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Окрім того згідно з Законом України від 06.12.2016 №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набрав чинності з 01 січня 2017 року) було доповнено ч.4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" абзацом 2, відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яка набрала чинності 1 січня 2017 року, на спірні правовідносини не розповсюджується.

Тому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що позивачу встановлено вищу групу інвалідності у понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. При цьому, аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що особа набуває право на отримання одноразової грошової допомоги в разі встановлення їй інвалідності та не залежить від первинного чи повторного встановлення такої інвалідності.

Як встановлено судом першої інстанції 02.10.2013, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №667224 від 02.10.2013 позивачу з 27.09.2013 була встановлена ІІІ група інвалідності, що настала у результаті захворювання, так, пов`язаних з проходженням військової служби.

17.10.2016, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №904430 від 17.10.2016 з 27.09.2016 позивачу була встановлена ІІ група інвалідності, що настала у результаті захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Позивач 18.10.2016 звернувся до Житомирського ОВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги та надав копії необхідних документів, для направлення до МО України через Житомирський ОВК про виплату йому одноразової грошової допомоги МОУ згідно з ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як інваліду ІІ групи.

Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, а саме Закон № 2011-ХІІ в редакції Закону України від 3 листопада 2006 року № 328 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», яка діяла з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, та Порядок № 499.

Пунктом 2 Порядку № 499 встановлено, що у разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Разом з тим, слід зазначити, що з метою упорядкування законодавства щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, встановлення їм інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, визначення цієї допомоги виключно як виплати соціального характеру до Закону № 2011-ХІІ Законом України від 4 липня 2012 року № 5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» (далі Закон № 5040-VI) були внесені, зокрема, такі зміни: статтю 16 викладено в новій редакції, та доповнено цей Закон статтями 16-1 16-4.

У Прикінцевих положеннях Закону № 5040-VI встановлено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

Слід також зазначити, що доводи відповідача, що у вказаній справі необхідно застосовувати правові позиції Верховного Суду, висловлені у постанові від 23 жовтня 2018 року у справі №806/774/16 (адміністративне провадження №К/9901/12130/18) суперечить висновкам суду першої інстанції.

Щодо посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №750/5074/17, то необхідно зазначити, що при дослідженні змісту вказаної постанови, колегією суддів встановлено, що предметом спору у вказаній вище справі, на відміну від спору, що розглядається у цій справі, була відмова Міністерства оборони України в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що в поданих особою документах відсутні ті, які свідчать про причини та обставини поранення. Також позивачем у справі №750/5074/17 є військовослужбовець, якому встановлено ІІІ групу інвалідності, яка з моменту первинного огляду та встановлення до моменту звернення з заявою про призначення одноразової грошової допомоги не змінювалась, а лише підтверджувалася при черговому проходженні медичного огляду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для врахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 26 червня 2018 року у справі №750/5074/17 при вирішенні даної справи, враховуючи, що судом касаційної інстанції прийнято судове рішення за інших обставин справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки ОСОБА_1 первинну інвалідність ІІІ групи встановлено в вересні 2013 року, то станом на цю дату у нього виникло право на виплату одноразової грошової допомоги. Законодавчі положення на момент звернення ним після встановлення ІІ групи інвалідності про виплату одноразової грошової допомоги не обмежували його право на її виплату з урахуванням раніше виплаченої суми, та встановлювали, що така виплата має здійснюватись згідно з Порядком № 499.

Отже, колегія суддів вважає рішення відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу неправомірним, а тому наявні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІ групи, з урахуванням виплаченої раніше суми одноразової грошової допомоги.

Водночас, враховуючи факт встановлення наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, судова колегія звертає увагу на наступне.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Аналіз вказаного дозволяє зробити висновок, що судом мають бути вжиті заходи щодо відновлення порушеного права особи.

Юридичний захист має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Колегія суддів вважає, що при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

В даному випадку, судове рішення має виключати можливість прийняття суб`єктом владних повноважень подальших протиправних рішень дій чи бездіяльності щодо позивача.

Застосовуючи механізм захисту права та його відновлення, порушеного суб`єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити та виплати одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ОСОБА_1 інвалідності ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного із проходженням військової служби, у відповідності до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 № 499, з урахуванням раніше виплачених сум.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі "Волохи проти України" (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є "передбачуваною", якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. "…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання".

Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 27.09.2016 інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювання пов`язаного із проходженням військової служби, з урахуванням раніше виплачених сум страхування, оформлене протоколом засідання №105 від 25.11.2016 комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум;

Зобов`язати Міністерство оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ-168, 03168, ) нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у зв`язку із встановленням інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювання пов`язаного із проходженням військової служби, у відповідності до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 № 499, з урахуванням раніше виплачених сум.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.