Справа № 826/1738/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1738/18 Головуючий у 1 інстанції: Чудак О.М.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Костюк Л.О. Кузьменка В.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Служби Безпеки України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби Безпеки України, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову від 13 березня 2017 р. про заборону в`їзду в Україну строком на 5 років, винесену заступником начальника 3 управління ДКІБ Служби безпеки України капітаном Мельниченко О.А., погодженої начальником ДКІБ Служби безпеки України полковником Климчук О . та затвердженої заступником Голови Служби безпеки України генерал-лейтенантом Фроловим О. 14.03.2017 р.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо ідентифікації особи, яка розповсюджувала інформацію в мережі Інтернет.

02 травня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Служби Безпеки України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.03.2017 р. заступником начальника 3 управління ДКІБ Служби безпеки України капітаном Мельниченко О.А. винесено постанову про заборону в`їзду на територію України строком на п`ять років громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Москва, Російської Федерації.

14.03.2017 р. вказана постанова погоджена заступником начальником ДКІБ Служби безпеки України полковником Довидьковим О. та затверджена заступником Голови Служби безпеки України генерал-лейтенантом Фроловим О.

Із тексту постанови вбачається, що ОСОБА_1 є активним прибічником антиукраїнської громадської позиції, ідеології так званого "Русского Мира" та діяльності НЗФ ОРДЛО. Останній під час відвідувань іноземних держав (в тому числі України), а також через ресурси мережі Інтернет здійснює поширення інформаційних матеріалів з виразною антиукраїнською пропагандою, що формують у сприймачів уявлення, які можуть призвести до вчинення дій на шкоду територіальній цілісності України. Для поширення таких матеріалів ОСОБА_1 використовує персоніфіковану блог-сторінку "ІНФОРМАЦІЯ_2", що зареєстрована на блог-платформі " LiveJournal " (ІНФОРМАЦІЯ_3), а також аккаунти в соціально орієнтованих ресурсах мережі Інтеренет: "ВКонтакте" ("ОСОБА_1", ІНФОРМАЦІЯ_4, загальна кількість підписників становить 27 тисяч осіб) та "Facebook" ("ОСОБА_1", ІНФОРМАЦІЯ_5, загальна кількість підписників становить 164 тисячі осіб).

ОСОБА_1 здійснював поширення через зазначені ресурси Інтернет закликів до порушення встановленого порядку перетину Державного кордону України, зокрема, пункту 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. №367. Також, у власних публікаціях на зазначених ресурсах ОСОБА_1 стверджував, що особисто порушував чинне законодавство України та незаконно перебував на тимчасово окупованих територіях України, про що, також, свідчать оприлюднені ним фотограції.

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дані правовідносини регулюються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 р. №3773-VI (Закон №3773-VI), який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Цим Законом визначено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Положенням ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено підстави для заборони в`їзду іноземцю та особі без громадянства в Україну, а саме; частиною першою зазначеної статті вказано, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 13 Закону №3773-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно пункту 13 частини першої статті 24 Закону України "Про Службу безпеки України" від 25.03.1992 №2229-ХІІ (Закон №2229-ХІІ), Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонено в`їзд в Україну строком на п`ять років.

Так, порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства визначає Інструкція про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 №344 (Інструкція).

Згідно п. 2 Інструкції, рішення про заборону в`їзду в Україну особі (далі - рішення про заборону в`їзду), приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції Служби безпеки України.

Пунктом 3 Інструкції передбачено, що у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду функціональним підрозділом Центрального управління, регіональним органом готується довідка.

У довідці зазначаються: 1) дані про особу, якій передбачається заборонити в`їзд в Україну: прізвище, ім`я, друге ім`я, по батькові (українськими та латинськими літерами), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний телефон; 2) обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду (викладаються згідно з пунктом 2 цієї Інструкції із зазначенням фактів вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну статтю Кримінального кодексу України); 3) в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України - захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян, забезпечення охорони державної таємниці; 4) пропонований строк заборони в`їзду в Україну особі (від шести місяців до п`яти років); 5) відомості, що обґрунтовують обрання строку заборони в`їзду в Україну особі, зокрема: обставини і характер вчинення особою суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за інформаційними системами і оперативними обліками Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України та банку даних Національного центрального бюро Інтерполу в Україні; наявність родинних зв`язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні.

В силу пункту 4 Інструкції, довідка, підготовлена регіональним органом, направляється на погодження функціональному підрозділу Центрального управління по лінії роботи.

Начальник функціонального підрозділу Центрального управління зобов`язаний не пізніше десятиденного строку погодити довідку та повернути її регіональному органу, а якщо правових підстав для прийняття рішення про заборону недостатньо - повернути довідку без погодження з відповідним письмовим обґрунтуванням. Вимога щодо строку погодження довідки не поширюється на випадок, передбачений пунктом 5 цієї Інструкції.

Пунктом 6 Інструкції встановлено, що на підставі відомостей, викладених у довідці, у функціональному підрозділі Центрального управління, регіональному органі готується постанова про заборону в`їзду в Україну (додаток до Інструкції).

З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2017 р. старшим оперуповноваженим на ОВО 2 відділу 3 управління ДКІБ Служби безпеки України капітаном Покрасьон О. складено довідку щодо доцільності заборони в`їзду на територію України громадянину Російської федерації ОСОБА_1

Відповідно до вказаної довідки, ОСОБА_1 активно підтримує антиукраїнську громадську позицію, ідеологію так званого "Русского Мира", діяльність терористичних організацій "ДНР"/"ЛНР". Він, використовуючи персоніфіковану блог-сторінку зареєстровану на блог-платформі "LiveJournal" "ІНФОРМАЦІЯ_2" (ІНФОРМАЦІЯ_3, яка знаходиться в топі серед користувачів ЖЖ, щоденне відвідування - понад 80000 користувачів), власний сайт "ІНФОРМАЦІЯ_6" та аккаунти в соціально орієнтованих ресурсах мережі Інтеренет: "ВКонтакте" - "ОСОБА_1" (ІНФОРМАЦІЯ_4, загальна кількість підписників становить 27 тисяч осіб), "Facebook" "ОСОБА_1" (ІНФОРМАЦІЯ_5, загальна кількість підписників становить 164 тисячі осіб), "Twitter" - "ОСОБА_1" (ІНФОРМАЦІЯ_7, загальна кількість підписників становить 75 тисячі осіб), "Google+" - "ОСОБА_1" (ІНФОРМАЦІЯ_8, загальна кількість підписників становить 625 тисячі осіб) та канал на відеохостингу "Youtube" (ІНФОРМАЦІЯ_9, загальна кількість підписників становить 6 тисяч осіб) здійснює поширення спеціально підготовлених спецслужбами РФ та підконтрольними їм "ДНР", "ЛНР" інформаційних матеріалів, які спрямовані на маніпулювання суспільною свідомістю у питаннях дискредитації проєвропейського зовнішньополітичного курсу України, засудження проведення АТО та забезпечення обороноздатності держави і мобілізаційних процесів. Підтримує політику так званої "Новороссии".

Також, з матеріалів справи вбачається, що старшим оперуповноваженим на ОВО 2 відділу 3 управління ДКІБ Служби безпеки України капітаном Покрасьон О. В. проведено огляд електронної сторінки - блогу "ІНФОРМАЦІЯ_2" (ІНФОРМАЦІЯ_3) на блог-платформі "LiveJournal", про що 31.01.2017 складено Акт огляду електронної сторінки.

Актом огляду електронної сторінки встановлено, що на блог-платформі "LiveJournal" за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 виявлено блог-сторінку "ІНФОРМАЦІЯ_2", яка знаходиться на третьому місці в загальному рейтингу користувачів ЖЖ. Користувачем на блог-сторінці розміщено наступну інформацію: "Имя: ОСОБА_1; местонахождение: Южная Пальмира , Russian Federatin ; сайт: ІНФОРМАЦІЯ_10; способы связи: ІНФОРМАЦІЯ_11, ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4), що підтверджує приналежність вказаної блог-сторінки позивачу.

На вказаній електронній сторінці розміщено письмові матеріали та фотографії зроблені в "ДНР" і "ЛНР", а також, на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим. В письмових матеріалах позивачем засуджуються події 2014 року, що призвели до зміни влади в Україні, та підтримуються бойові дії на сході України. Зокрема, розміщено фотографії біл-бордів, які підтримують терористичні угруповання "ДНР" та "ЛНР", фотографії з написами: "ІНФОРМАЦІЯ_12", "ІНФОРМАЦІЯ_13", фотографія знищеної військової техніки з нецензурним написом на адресу військовослужбовців України. Під фотографіями, які зроблені на тимчасово окупованій території АР Крим, містяться категоричні дописи, що АР Крим це частина Росії, та що ця територія тільки через історичне непорозуміння 20 років була не Російською.

Отже, з наведеного слідує, що доводи відповідача про те, що в діях позивача містяться ознаки здійснення протиправної діяльності на шкоду державній безпеці України є обгрунтованими.

Колегія суддів погоджується із доводами відповідача про те, що, використовуючи комунікативні можливості соціально орієнтованих мереж Інтернет, позивач здійснює поширення інформаційних матеріалів з виразною антиукраїнською пропагандою, що формують у сприймачів уявлення, які можуть призвести до вчинення останніми дій на шкоду територіальній цілісності України.

В силу статті 1 Закону України "Про основи національної безпеки України" від 19.06.2003 №964-IV (Закону №964-IV), загрозою національної безпеки є наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №964-IV, основними принципами забезпечення національної безпеки є: пріоритет прав і свобод людини і громадянина; верховенство права; пріоритет договірних (мирних) засобів у розв`язанні конфліктів; своєчасність і адекватність заходів захисту національних інтересів реальним і потенційним загрозам; чітке розмежування повноважень та взаємодія органів державної влади у забезпеченні національної безпеки; демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією держави та іншими структурами в системі національної безпеки; використання в інтересах України міждержавних систем та механізмів міжнародної колективної безпеки.

Згідно статті 7 Закону №964-IV, на сучасному етапі основними реальними та потенційними загрозами національній безпеці України, стабільності в суспільстві є намагання маніпулювати суспільною свідомістю, зокрема, шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.

Також, абзацом 7 статті 9 Закону №964-IV передбачено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Служба безпеки України та Служба зовнішньої розвідки України в межах своїх повноважень забезпечують виконання передбачених Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України завдань, здійснюють реалізацію концепцій, програм у сфері національної безпеки, підтримують у стані готовності до застосування сили та засоби забезпечення національної безпеки.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова Служби безпеки України про заборону в`їзду прийнята в межах та на підставі Закону.

Щодо доводів апелянта про те, що відсутні докази розміщення саме ОСОБА_1 в мережі ресурсів Інтернет інформації, то такі, на переконання колегії суддів, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Апелянтом під час розгляду справи не надано доказів про те, що це робили інші особи.

Також, як вірно вказано судом першої інстанції, позивачем не наведено, що докази надані відповідачем, одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Крім цього, Актом огляду електронної сторінки від 31.01.2017 р. підтверджено, що блог-сторінка "ІНФОРМАЦІЯ_2", яка знаходиться за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 та на якій розміщена інформація, зареєстрована за позивачем, так як вказано інформацію для зв`язку - ІНФОРМАЦІЯ_11, ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4) та здійснено посилання на сайт позивача ІНФОРМАЦІЯ_10. Більш того, електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_11 також вказана позивачем у позовній заяві, як електронний засіб зв`язку з ним.

Апелянтом під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не надано доказів блокування вищезазначених публікацій в інтернет - ресурсах.

З огляду на вказане, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Костюк Л.О. Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 11.05.2019 року