Справа № 826/15746/17
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 травня 2019 року № 826/15746/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКиївської міської ради
провизнання неправомірними дій

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач, КМР), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:

- визнати дії Київської міської ради неправомірними в частині винесення повторних незаконних рішень від 20 квітня 2017 року, зокрема, рішення №185/2407 та зобов`язати відповідача повторно (втретє) розглянути звернення позивача на приватизацію земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послалась на те, що 18 вересня 2017 року остання звернулась до Київської міської ради з проханням надати їй рішення стосовно її заяви на приватизацію земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Попереднє рішення Київської міської ради від 22 травня 2013 року, як вказує позивач, скасовано Окружним адміністративним судом міста Києва 11 грудня 2013 року у справі №826/18224/13а.

29 вересня 2017 року позивач отримала рішення Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №185/2407, яким їй повторно відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою на підставі негативного висновку Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації.

Проте, як вказує позивач, вказаний висновок (ідентичний за змістом та стосується однієї і тієї самої ділянки по АДРЕСА_1), був визнаний протиправним в межах розгляду адміністративних справ №826/6767/13а, №826/20506/13а, №826/20835/14, №К/800/58429/13, №826/7879/16, №826/17272/16, №826/7792/16.

Крім того, позивач зазначила, що 24 лютого 2017 року вона зверталась до Київської міської ради з проханням не погоджувати проект рішення про відмову та прийняти до уваги рішення судів та вимоги нормативних документів.

01 березня 2017 року позивач отримала відповідь Київської міської ради та вже 20 березня 2017 року дізналась, що всім заявникам на приватизацію земельної ділянки на АДРЕСА_1 комісії Київської міської ради підтримали і погодили проекти рішень про відмову, незважаючи на її звернення про незаконність повторної відмови з тих же підстав.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзивах на позовну заяву послався на те, що позивач звернулась до відповідача з клопотанням стосовно відведення їй у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , проте, рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №186/2408 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з наступних підстав.

Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відносяться до категорії земель - «землі житлової та громадської забудови» за функціональним призначенням «багатоповерхова житлова забудова», в той час, коли позивач намагається отримати у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Листом Департаменту містобудування та архітектури від 25 вересня 2014 року №9337/0/12/27-14 встановлено, що заявлена ініціатива не відповідає містобудівній документації, а саме, земельна ділянка належить до території багатоповерхової житлової та громадської забудови.

У зв`язку з чим, на думку представника відповідача, Київською міською радою прийнята вмотивована відмова у не наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

В той же час, представник відповідача наголосив на тому, що Київська міська рада виносить на розгляд сесії не клопотання позивача, а підготовлений Департаментом земельних ресурсів проект рішення Київської міської ради про надання (чи відмову у наданні) дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

На підставі вищевикладених обставин, представник відповідача вважає, що відповідач в межах спірних правовідносин діяв у порядок, спосіб та в межах, визначені діючим законодавством України.

Не погоджуючись з твердженнями представника відповідача, викладеними у відзивах на позовну заяву, позивач у відповіді на відзив на позовну заяву зазначила, що земельна ділянка, розташована на АДРЕСА_1 була надана в користування в 1948 році. У 2009 році була сформована земельна ділянка площею 0,63 га, визначені її межі, їй присвоєний кадастровий номер НОМЕР_1 , яка була поділена між мешканцями приватного сектору по АДРЕСА_1 .

23 квітня 2009 року Київська міська рада надала рішення про приватизацію земельних ділянок двом мешканцям ОСОБА_6 та ОСОБА_3

У 2010 році, як вказала позивач у відповіді на відзив, вона та інші мешканці по АДРЕСА_1 подали до Київської міської ради заяви на приватизацію суміжних частин земельної ділянки НОМЕР_1 , але 22 травня 2013 року позивач отримала першу неправомірну відмову у праві на приватизацію земельної ділянки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києві від 11 грудня 2013 року, як зазначає позивач, скасовано вказану відмову (справа №826/18224/13-а), а ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 червня 2015 року Департамент містобудування Київської міської державної адміністрації зобов`язано повторно розглянути справу позивача К-20762.

26 лютого 2015 року Департамент повторно відмовив позивачу у праві на приватизацію земельної ділянки з тих же підстав, а 20 квітня 2017 року Київська міська рада вдруге відмовила.

Також, у відповіді на відзив на позовну заяву позивач послалась також на встановлені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у справі №826/7792/16, яким скасовано висновок Департаменту містобудування від 26 лютого 2015 року, обставини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

09 січня 2018 року, за результатами розгляду відповідних клопотань, судом постановлені ухвали, якими: залишено без розгляду заяву представника позивача про відвід головуючій судді у справі; повернуто клопотання представника позивача про збільшення позовних вимог, як таке, що оформлене з порушенням вимог Кодексу адміністративного судочинства України; відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи документів.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2018 року прийнята до розгляду заява про уточнення позовних вимог, як така, що подана в порядку визначеному статтею 47 Кодексу адміністративного судочинства України; закрито підготовче провадження та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем під час розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін було подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

З цього приводу, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

У відповідності до пункту 20 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Пунктом 10 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому, згідно з положеннями частини 6 цієї ж статті, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, зокрема, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Ахеn v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

За таких підстав та з урахуванням того, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, а також враховуючи, що бажання сторони у справі викласти під час проведення судового засідання свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників, будь-яких інших достатніх причин, з яких вбачається необхідність розгляду справи в судовому засіданні позивачем не наведено, суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі, а також в подальшому під час розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача в частині розгляду даної адміністративної справи в судовому засіданні за її участю та призначення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Також, суд зазначає, що представником відповідача було подано клопотання про залучення до участі у справі, на підставі статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

З приводу вказаного клопотання представника відповідача, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Суд звертає увагу, що представником відповідача взагалі не була обґрунтована необхідність залучення Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, а також не зазначено, яким саме чином рішення суду може вплинути на права або обов`язки останнього, а тому, враховуючи обставини справи та предмет спору, суд дійшов висновку про недоцільність задоволення вказаного клопотання представника відповідача.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 вересня 2017 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до Київської міської ради з заявою, в якій просили надати рішення Київської міської ради щодо вирішення питання про відведення їм земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Київська міська рада, розглянувши клопотання позивача про надання дозволу на розроблення землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 та додані документи, враховуючи те, що заявлена ініціатива не відповідає містобудівній документації, а саме: земельна ділянка належить до території багатоповерхової житлової забудови (висновки Департаменту містобудування та архітектури від 25 вересня 2014 року №9337/0/12/27-14, від 16 вересня 2015 року №9036/0/12/27-14 та від 26 лютого 2015 року №1645/0/12/27-15) вирішила відмовити у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на АДРЕСА_1 орієнтованою площею 0,10 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва) у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (К-20767, К-20762, К-20764).

Листом від 29 вересня 2017 року за вих. №225-СК-3372 Київська міська рада надіслала копії рішень від 20 квітня 2017 року №185/2407, №186/2408 та №187/2409, якими ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України (далі по тексту - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до Порядку набуття прав на земельну ділянку із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №241/2463, Департамент земельних ресурсів, який є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), виконує організаційні функції щодо підготовки розгляду міською радою відповідного клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою (готує проект рішення).

Аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє суду дійти висновку про те, що розгляд клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є виключною компетенцією Київської міської ради (КМДА).

При цьому зазначає, що, приймаючи оскаржувану відмову, Київська міська рада у рішенні від 20 квітня 2017 року №185/2407 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» послалась на висновок Департаменту містобудування та архітектури від 26 лютого 2015 року №1645/0/12/27-15, згідно якого заявлена позивачем ініціатива не відповідає містобудівній документації за функціональним призначенням.

Водночас, суд звертає увагу, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2018 року, яке набрало законної сили на підставі ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року у справі № 826/7792/16, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі, а саме:

- визнано дії Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) неправомірними;

- скасовано висновок Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №9337/0/12/27-14 від 25 вересня 2014 року про невідповідність заявленої у справі-клопотанні К-20767;

- зобов`язано Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 жовтня 2018 року виправлено допущено технічну описку у постанові суду від 08 червня 2017 року, а саме, зазначено правильним «висновок №1645/0/12/27-15 від 26 лютого 2015 року»

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що при прийнятті постанови від 08 червня 2017 року у адміністративній справі №826/7792/16 та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд послався на те, що Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не врахував висновки попередньо прийнятих судових рішень з вказаного питання, що призвело до вчинення протиправних дій з боку Департаменту та прийняття протиправного висновку №1645/0/12/27-15 від 26 лютого 2015 року.

Більш того, судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що питання відповідності спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації вже було предметом розгляду адміністративних судів, у тому числі, й у справі №826/7879/16 (постанова Окружного адміністративного суду міста Києві від 11 травня 2017 року, яке набрало законної сили 26 травня 2017 року).

У вказаній постанові суду суд також наголосив на тому, що посилання на наявність Генерального плану розвитку м. Києва та його приміської зони до 2020 року як підстави для невідповідності ініціативи містобудівній документації, надання негативних висновків та відмови у наданні дозволу у розробленні проекту землеустрою є неправомірним.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що постановою Окружного а адміністративного суду міста Києва від 11 травня 2017 року у справі №826/7879/16 було також визнано протиправним та скасовано висновок Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №9337/0/12/27-14 від 25 вересня 2014 року про невідповідність заявленої у справі-клопотанні К-20767 ініціативи містобудівній документації за функціональним призначенням.

Тобто, обґрунтовуючи свої заперечення проти задоволення позовних вимог в даній адміністративній справі, представник відповідача у відзивах на позовну заяву від 06 березня 2018 року та від 12 жовтня 2018 року, як на підставу необґрунтованості позовних вимог, посилається саме на висновок Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №9337/0/12/27-14 від 25.09.2014 року, який, як вже було зазначено, скасований на підставі судового рішення, тобто, в силу діючого законодавства України, є нечинним станом на день розгляду справи по суті та не може бути покладений в основу судового рішення, а тому вказані доводи представника відповідача не приймаються судом до уваги.

Крім того, у відповідності до частин 4-5 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи, що у розгляді наведених вище адміністративних справ брали участь у тому числі і ОСОБА_1 та Київська міська рада, зазначені рішення судів мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи, а отже обставини необґрунтованості висновку щодо невідповідності ініціативи позивача містобудівній документації, зокрема Генеральному плану розвитку міста Києва та його приміської зони, не підлягають доказуванню у даній адміністративній справі.

За таких підстав, оскільки постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/7792/16 визнано неправомірним негативний висновок Департаменту містобудування та архітектури №1645/0/12/27-15 від 26 лютого 2015 року, який був єдиною підставою для прийняття оскаржуваного рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, суд дійшов висновку, що оскаржувана відмова є протиправною як така, що прийнята на підставі неправомірного висновку про невідповідність заявленої позивачем ініціативи вимогам містобудівної документації за функціональним призначенням.

Надаючи правову оцінку обраному позивачем способу захисту, колегія суддів виходить із такого.

Пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (частина 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Наведене свідчить про те, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, і це прямо вбачається зі статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, аналіз викладених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема у випадку, коли останній вправі діяти на власний розсуд.

Стосовно дискреційних повноважень, суд зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку, дійсно, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов`язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Натомість, у межах спірних правовідносин, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - дозволяти чи відмовляти наданні дозволу.

Таким чином, повноваження відповідача у межах спірних правовідносин не є дискреційними, оскільки при їх реалізації відповідач не має право діяти на власний розсуд.

При цьому, для цілей застосування частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція), дискреція адміністративного суду поширюється на вибір найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, встановивши порушення прав позивача, суд має обрати такий захисту, який з урахуванням конкретних обставин справи буде ефективним з точки зору частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 13 Конвенції та виключатиме можливі подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Беручи до уваги фактичні обставини даної справи, з метою найбільш ефективного захисту порушених прав позивача у даному випадку суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати рішення Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №185/2407, зобов`язавши, при цьому, відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Аналогічна правова позиція викладені у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2019 року у адміністративній справі №826/13220/17.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання дій Київської міської ради неправомірними в частині винесення повторних незаконних рішень від 20 квітня 2017 року, зокрема, рішення №185/2407, суд зазначає наступне.

Оскільки діючим законодавством України передбачено обов`язок Київської міської ради прийняти рішення про надання або про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, враховуючи те, що предметом спору у даній справі фактично є не дії відповідача щодо винесення рішення, а відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оформлена таким рішенням, суд приходить до висновку, що задоволення вказаних позовних вимог не забезпечить належного та ефективного захисту порушеного права позивача, а том вказані позовні вимог задоволенню не підлягають за їх безпідставністю.

Всі інші доводи сторін не спростовують встановлених судом обставин.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, та з урахуванням положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням того, що задоволенню підлягають похідні позовні вимоги, суд дійшов висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, понесених позивачем судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 640,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №185/2407 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

3. Зобов`язати Київську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та прийняти рішення з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 32, ).

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська