Справа № 460/585/19
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2019-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 травня 2019 року м. Рівне №460/585/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі - відповідач), в якому просить суд: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо призначення та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в період з 25.07.2018 по 31.12.2018, виходячи із посадового окладу судді апеляційного суду, який було визначено у співвідношенні 1,1 від посадового окладу судді місцевого суду - 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018, а з 01.01.2019 - 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018, а також щодо здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 №11-р/2018, від 04.12.2018 не з 05.12.2018, а з 01.01.2019; 2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплачувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці за період з 25.07.2018 по 04.12.2018, виходячи із посадового окладу судді апеляційного суду, який становить співвідношення 1,1 від посадового окладу судді місцевого суду, обрахованого в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а з 05.12.2018 - 15 мінімальних заробітних плат, встановлених законами України на відповідні періоди, з дня зміни розміру суддівської винагороди, самостійно визначеної відповідачем відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI, незалежно від отримання останнім будь-яких довідок та заяв. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи із його первісного звернення щодо призначення йому щомісячного довічного утримання як судді у відставці, відповідач повинен був визначити розмір такого утримання у відповідності до положень Законів України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 та №2453-VI від 07.07.2010, тобто, із посадового окладу судді апеляційного суду, який становить співвідношення 1.1 від посадового окладу судді місцевого суду, обрахованого із 10 мінімальних заробітних плат, а з 05.12.2018 (у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 №11-р/2018) - 15 мінімальних заробітних плат, встановлених Законами України на відповідний період, без витребування для цього будь-яких інших документів. Однак, призначення та нарахування щомісячного довічного грошового утримання позивача здійснено відповідачем, виходячи з посадового окладу судді місцевого суду, обрахованого від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018. Крім того, перерахунок довічного грошового утримання у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 №11-р/2018 здійснено не з 05.12.2018, а з 01.01.2019. Такі дії відповідача прямо суперечать чинному законодавству України. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема, вказав, що перерахунок довічного утримання судді, носить індивідуальний характер та передбачає подання особою певних документів для здійснення такого перерахунку. ОСОБА_1 не звертався до відповідача про перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання. Управлінням жодних рішень щодо відмови у проведенні перерахунку не приймалося. Відтак, проводити перерахунок пенсії позивачу виходячи із грошової винагороди працюючого на посаді судді військового місцевого суду Рівненського гарнізону, заступника голови військового суду Рівненського гарнізону, судді Апеляційного суду Рівненської області який пройшов кваліфікаційне оцінювання за відповідною посадою підстав немає. Вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 20.03.2019 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 12.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 02.02.1995 працював на посаді судді різних інстанцій, а з 21.12.2006 працював на посаді судді Апеляційного суду Рівненської області.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 10.07.2018 №2226/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Рівненської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

З 26.07.2018 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Рівненському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області та отримує довічне грошове утримання з 25.07.2018 в розмірі 90% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Довічне грошове утримання позивача обчислене відповідачем за період з 25.07.2018 по 31.12.2018, виходячи з посадового окладу судді апеляційного суду, який встановлюється з коефіцієнтом 1,1 пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду, що становить 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018, та доплати за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу, а з 01.01.2019 - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018.

Вважаючи неправомірними дії пенсійного органу щодо обчислення довічного грошового утримання, виходячи з посадового окладу судді апеляційного суду, обрахованого в прожиткових мінімумах для працездатних осіб, а не в мінімальних заробітних платах, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правовідносини щодо виходу судді у відставку та статус суддів у відставці регулює Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII).

Статтею 142 Закону №1402-VIII (в редакції, чинній на момент виходу позивача у відставку) визначено, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання (ч.1).

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання (ч.2).

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді (ч.3).

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання (ч.4).

Водночас, пунктом 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII (в редакції, чинній на момент виходу позивача у відставку) передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Таким чином, Законом №1402-VIII виділено окрему категорію суддів - судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, внаслідок чого на сьогоднішній день питання розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання регулюється двома законами: Законом №1402-VIII - для суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453-VI) - для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання.

Оскільки позивач вийшов у відставку після набрання чинності Законом №1402-VIII, однак права на отримання щомісячного довічного грошового утримання за таким Законом так і не набув, то розмір його щомісячного довічного грошового утримання обчислюється відповідно до положень Закону №2453-VI.

Так, статтею 133 Закону №2453-VI (в редакції до набрання чинності Законом №1402-VIII) визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ч.3). Посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом, зокрема, судді апеляційного суду - 1,1 (ч.4). Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років за наявності стажу роботи, зокрема, більше 25 років - у розмірі 60 відсотків посадового окладу (ч.5).

Водночас, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VІІІ (в редакції, чинній на момент виходу позивача у відставку; далі - Закон №1774-VІІІ) встановлено, що мінімальна зарплата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної зарплати як розрахункової величини слід виходити з розміру 1600 грн.

Таким чином, Закон №2453-VI передбачає, що посадовий оклад судді визначається залежно від розміру мінімальної зарплати. Натомість Закон №1774-VІІІ установлює замість неї «розрахункову величину».

При цьому, метою прийняття Закону №1774-VІІІ є внесення змін до десятків законів, а не лише щодо регулювання питання судоустрою та статусу суддів.

Крім того, пункт 53 Закону №1774-VІІІ, яким вносилися зміни до законодавства про судоустрій та статус суддів, не містить змін до Закону №2453-VI щодо необхідності застосування розрахункової величини в розмірі 1600 грн. для визначення посадового окладу судді.

Норми Законів №1402-VIII та №2453-VI при визначенні розміру суддівської винагороди не оперують таким поняттям, як «розрахункова величина», а тому воно не може застосовуватись при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Останнє, в свою чергу, є гарантією держави на соціальний захист судді у відставці на рівні Конституції України.

Так, у рішенні від 11.10.2005 №8-рп/2005 Конституційний Суд України підкреслює, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. В цьому ж рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції щодо гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення, зокрема у рішеннях від 24.06.1999 №6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20.03.2002 №5рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 11.10.2005 №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18.06.2007 №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 03.06.2013 №3рп/2013, від 08.06.2016 №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне утримання суддів у відставці).

У рішенні від 14.12.2011 №18-рп/20П Конституційний Суд України вказує на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів та, відповідно, їх матеріального та соціального забезпечення.

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку із досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання) (рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 №3-рп/2013).

Право на щомісячне довічне грошове утримання не може бути звужене встановленням обмеження в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що знижує досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, суперечить вимогам ч.1 ст. 126 Конституції України (рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 №3-рп/2013).

Конституційний Суд України в рішенні від 08.06.2016 №4-рп/2016 визначив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 №4-рп/2016, щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії «Про статус суддів» (Лісабон 08-10.07.1998), за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17.11.2010 №(2010)12 зазначено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці (пункт 54).

Основні принципи незалежності судових органів, схвалені також резолюціями №40/32 та №40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29.11.1985 та від 13.12.1985, які передбачають, що термін повноважень суддів, їхня незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, розмір пенсії і вік виходу на пенсію повинні гарантуватися законом.

Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя (Перша світова конференція з незалежності правосуддя, Монреаль, 1983 рік) також установлює, що строк перебування суддів на посаді, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

Відтак, система правового захисту суддів, в тому числі їх матеріального забезпечення, яка встановлена нормами міжнародного та національного законодавства, спрямована на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, що реалізується, зокрема, у належному рівні щомісячного довічного грошового забезпечення судді у відставці, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод, які не може бути скасованою чи зниженою іншими нормативними актами. Викладене узгоджується з вимогами статті 130 Конституції України.

З приводу цього Конституційний Суд України в рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 зазначає, що встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм, вона пов`язана з набуттям статусу судді, має юридичне призначення, спрямоване на захист прав і свобод людини і громадянина через здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом (суддею). Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Водночас, положення Закону №2453-VI гарантують, що суддівська винагорода регулюється виключно цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ст.135), яка встановлена в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ст.133).

Законами про державний бюджет на відповідні роки встановлювалося наступні розміри мінімальної зарплати: з 01.12.2016 - 1600грн, з 01.01.2017 - 3200грн, з 1.01.2018 - 3723грн, а з 01.01.2019 - 4173грн.

Тобто починаючи з 01.01.2017 розрахункова величина у розмірі 1600грн явно знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад обчислюється не з огляду на правомірні очікування (виходячи з розміру мінімальної зарплати), а з розрахункової величини у розмірі 1600грн.

Ця розрахункова величина встановлена лише розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VІІІ і стосується будь-яких посадових окладів і заробітних плат працівників та інших виплат. Тобто норми Закону №1774-VІІІ, відносно суддів які вийшли у відставку до проходження кваліфікаційного оцінювання суддів, є загальними, а закону №2453-VI - спеціальними.

Правова система в Україні базується на кількох засадах, які покладені в основу правозастосування і правореалізації, до яких, зокрема, відноситься конкуренція правових норм (колізія).

Колізія - це взаємна невідповідність правових норм, які регулюють однакові суспільні відносини. Колізія законів - розходження змісту двох або більше формально діючих нормативних актів.

В теорії права термін «колізія» розуміють як відношення між нормами при регулюванні одних суспільних відносин, яке внаслідок розходження цих норм за змістом обумовлює необхідність вибору лише однієї з них.

Для подолання змістовних колізій традиційно використовується відомий ще з часів римського права колізійний принцип lex specialis derogat generalis (лат. «спеціальний закон відміняє (витісняє) загальний закон»).

Таким чином, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Викладене узгоджується з роз`ясненнями Міністерства юстиції України, наданих у листах від 26.12.2008 за №758-0-2-08-19 та від 30.01.2009 №Н-35267-18.

Відтак, норма Закону №1774-VІІІ не може бути застосована як така, що прийнята пізніше, оскільки знижує рівень гарантій незалежності суддів, та суперечить Конституції України. Також вона не зупиняє дію Законів №1402-VIII та №2453-VI в частині визначення посадового окладу судді. Тому спірні питання стосовно визначення розміру посадового окладу судді повинні регулюватися виключно нормами спеціального законодавства, які, в даному випадку, викладені у Законі №2453-VI.

З огляду на викладене, розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача повинен визначатися виходячи з посадового окладу судді місцевого суду, обрахованого від розміру саме мінімальної зарплати, встановленої на відповідний рік.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 № 2246-VIII, розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 у місячному розмірі становить 3723 гривні.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 №2629-VIII, розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2019 у місячному розмірі становить 4173 гривні.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначає, що при здійсненні призначення та послідуючих перерахунках щомісячного довічного грошового утримання позивача, орган Пенсійного Фонду України діяв в межах чинного законодавства та відповідно до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Пенсійного Фонду України від 25.01.2008 №3-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №200/14891 (далі - Порядок №3-1). Вказує, що перерахунок довічного утримання судді, носить індивідуальний характер та передбачає подання особою певних документів для здійснення такого перерахунку.

При цьому, у відзиві відповідачем жодним чином не обґрунтовано правомірності дій щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання позивача (25.07.2018), виходячи із посадового окладу судді апеляційного суду, обрахованого від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не розміру мінімальної зарплати, як передбачено Законом №2453-VI.

Крім того, суд зауважує, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Згідно з положеннями Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені (ст.151-2).

Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (ст.152).

Таким чином, відповідно до вищевказаного рішення Конституційного Суду України зміна розміру складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою та не пройшов кваліфікаційного оцінювання, мала місце саме 04.12.2018, а тому саме з цієї дати настає необхідність у проведенні перерахунку (виходячи з розміру грошового забезпечення судді - 15 мінімальних заробітних плат) раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (виходячи з розміру грошового забезпечення судді - 10 мінімальних заробітних плат).

При цьому, суд вважає помилковим трактування відповідачем пункту 4 Розділу ІІ Порядку № 3-1, та, як наслідок, визначення періоду, за який підлягає перерахунку раніше призначене щомісячне довічне грошове утримання, згідно з яким перерахунок щомісячного довічного утримання проводиться з 01 числа місяця, наступного за місяцем, у якому змінилися розміри складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою.

Тобто положення вказаного нормативного акту визначають період, в якому має бути здійснено відповідний перерахунок органом Пенсійного фонду, що помилково ототожнюється відповідачем з періодом, за який може бути здійснений такий перерахунок.

Суд звертає увагу відповідача на те, що дата, з якої у нього виник обов`язок здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача в даному випадку, не є тотожним поняттям з датою, з якої позивач набув право на такий перерахунок.

Водночас, Порядок №3-1 не містить будь-яких приписів, відповідно до яких Пенсійний Фонд України уповноважений на власний розсуд визначати порядок та розміри виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, вищевказаний Законом №1402-VIII чи Законом №2453-VI.

Таким чином, у відповідача виник обов`язок перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача з 05.12.2018 у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 року №11-р/2018, а з 01.01.2019 у зв`язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати.

При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на положення п.2 розділу ІІІ Порядку №3-1, оскільки підстави для перерахунку зазначеного грошового утримання виникли на законодавчому рівні, а тому у позивача відсутній обов`язок звернення до органу Пенсійного фонду із будь-якими заявами чи довідками для здійснення такого перерахунку.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про не вірне тлумачення відповідачем норм чинного законодавства, що призвело до протиправності дій в частині призначення та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача, чим порушено гарантоване державою право на соціальний захист судді у відставці, яке підлягає судовому захисту.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірності оскаржуваних дій, а відтак, позов підлягає до задоволення повністю.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-246, 263 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо призначення та виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в період з 25.07.2018 по 31.12.2018, виходячи із посадового окладу судді апеляційного суду, який було визначено у співвідношенні 1,1 від посадового окладу судді місцевого суду - 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018, а з 01.01.2019 - 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018.

Визнати протиправними дії Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 №11-р/2018, не з 05.12.2018, а з 01.01.2019.

Зобов`язати Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 25.07.2018 по 04.12.2018, виходячи із посадового окладу судді апеляційного суду, який становить співвідношення 1,1 від посадового окладу судді місцевого суду, обрахованого в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а з 05.12.2018 - 15 мінімальних заробітних плат, встановлених законами України на відповідні періоди, з дня зміни розміру суддівської винагороди, самостійно визначеної відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI, незалежно від отримання будь-яких довідок та заяв.

Стягнути із суб`єкта владних повноважень - Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивача - ОСОБА_1 , судовий збір в сумі 768,40грн (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

2) відповідач - Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (33001, м. Рівне, вул. Яворницького, 34, ).

Повний текст рішення складений 10 травня 2019 року.

Суддя Комшелюк Т.О.