Справа № 462/3155/17
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/2633/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року (суддя - Румілова Н.М., м. Львів, повний текст судового рішення складено 01 лютого 2019 року) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправними та скасування ухвали,-

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 17.07.2017 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про скасування пункту 5 додатку 4-В ухвали Львівської міської ради від 01.12.2016 №1282 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23.04.2015 №4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» щодо вилучення з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд, належної фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 тимчасової споруди, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ; визнання протиправним та скасування розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 08.02.2017 №61 «Про демонтаж тимчасової споруди встановленої за адресою: АДРЕСА_1». В обґрунтування позовних вимог вказує, що у Львівської міської ради не було жодних підстав для прийняття рішення про виключення належної їй тимчасової споруди з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд у зв`язку із самовільним збільшенням площі, оскільки така підстава для анулювання паспорту прив`язки у «Порядку розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові», затвердженому ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 № 4526 (далі - Порядок №4526) - відсутня. Як наслідок, позивач вважає, що відсутні підстави для демонтажу тимчасової споруди. Разом з тим, покликається на порушення Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради вимог Порядку №4526 в частині дотримання порядку демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року у справі №462/3155/17 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила позивач, яка із покликанням на порушення правил підсудності, норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що у зв`язку з набранням чинності 15.12.2017 Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 встановлено вичерпний перелік підсудності справ і даний спір підсудний окружному адміністративному суду, з огляду на, що Залізничний районний суд м. Львова повинен був передати справи на розгляд Львівському окружному адміністративному суду. Щодо вимог апеляційної скарги по суті заявленого позову, скаржник покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Крім цього, наголошує, що судом першої інстанції не надано жодного обґрунтування відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 08.02.2017 №61 «Про демонтаж тимчасової споруди встановленої за адресою: АДРЕСА_1».

Відповідачі по справі правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 зареєстрована, як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії НОМЕР_1 .

Управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради позивачу на підставі рішення Виконавчого комітету від 16.03.2015 №219 з урахуванням ухвал Львівської міської ради від 23.04.2015 №4526, №4527 та додаткової угоди від 01.07.2015 №3-2653 до договору оренди земельної ділянки від 28.10.2010 №3-1530 виданий паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, дійсний до 30.12.2016.

Пунктом 5 додатку 4-В ухвали Львівської міської ради від 01.12.2016 №1282 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23.04.2015 №4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» належну позивачу тимчасову споруду, що розташована за адресою АДРЕСА_1, вилучено із Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові у зв`язку із самовільним збільшенням площі споруди на 16 м. кв.

В подальшому, розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 08.02.2017 №61 «Про демонтаж тимчасової споруди встановленої за адресою: АДРЕСА_1» суб`єкту підприємницької діяльності фізичній особі ОСОБА_1 рекомендовано в термін до 07.03.2017 демонтувати самовільну встановлену тимчасову споруду за адресою АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішеннями відповідачів, позивач звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права з даним адміністративним позовом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з даним позовом 17.07.2017.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.07.2017 винесено ухвалу про відкриття провадження у справі №462/3155/17.

Колегія суддів зазначає, що з 15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким викладено у новій редакції, зокрема, Кодекс адміністративного судочинства України. Вказаним Законом змінено предметну підсудність окремих категорій адміністративних справ та встановлено нові правила розмежування юрисдикції окружних адміністративних судів і місцевих загальних судів.

У відповідності до пункту 10 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03.10.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Підстави для передачі адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого визначені у статті 29 КАС України від 03.10.2017. Серед зазначених підстав відсутня зміна предметної юрисдикції (підсудності) адміністративної справи внаслідок запровадження нового правового регулювання порядки здійснення адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 12 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03.10.2017 заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, позовні заяви та справи, які надійшли та перебувають у провадженні суду не підлягають передачі до іншого суду у зв`язку з набранням чинності КАС України від 03.10.2017 та встановленням нових правил розмежування юрисдикції окружних адміністративних судів і місцевих загальних судів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що частиною третьою статті 30 КАС України від 03.10.2017 встановлено, що справа, прийнята адміністративним судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому адміністративному суду.

Як видно з матеріалів справи, адміністративний позов подано до суду та зареєстровано 17.07.2017, тобто до 15.12.2017, коли набрали чинності положення нового КАС України.

Враховуючи вищевикладене безпідставними є доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції правил предметної підсудності при розгляді даної адміністративної справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю позовних вимог.

Разом з тим суд першої інстанції розглянув вказаний позов в порядку КАС України, виходячи з того, що даний спір є адміністративним. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Так, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Відповідно до пунктів 1-2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: -хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або -хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або -хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір, як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі №815/6945/16, від 17 квітня 2019 року у справі №802/1324/15-а.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), тоді як визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Таким чином, на вирішення адміністративного суду може бути переданий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб`єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта, а ці суб`єкти відповідно зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта.

Разом з тим, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Крім цього, правовідносини з приводу укладення договорів оренди земельної ділянки, що виникають на підставі відповідних рішень суб`єкта владних повноважень, носять приватноправовий характер.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Аналіз фактичних обставин справи та змісту позовної заяви вказує на те, що позивач оскаржує рішення, яким порушуються його права та законні інтереси, як орендаря земельної ділянки, на підставі договору оренди земельної ділянки від 28.10.2010 №3-1530 та додаткової угоди до договору від 01.07.2015 №3-2653, на якій розташована тимчасова споруда, у якій здійснює свою підприємницьку діяльність позивач, оскільки вважає незаконним виключення її із Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові.

Фактично, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не погоджується із рішенням органу місцевого самоврядування, який, як власник орендованої позивачем земельної ділянки, в односторонньому порядку розірвав укладений між нею та Львівською міською радою договір оренди земельної ділянки, виключивши тимчасову споруду, у якій здійснює свою підприємницьку діяльність позивач із Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові без наявних до того підстав.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що предметом цього спору є прийняте відповідачем в межах наданих законом повноважень рішення, яким міська рада не виконує владних управлінських функцій по відношенню до позивача, а виступає виключно в якості розпорядника майна комунальної власності та є суб`єктом цивільних правовідносин, які виникли з договору оренди земельної ділянки та у зв`язку із здійсненням позивачем підприємницької діяльності.

Звертаючись до адміністративного суду позивач фактично має намір усунути порушення свого права на оренду земельної ділянки, яке на її думку порушується умовами ухвали Львівської міської ради від 01.12.2016 №1282 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23.04.2015 №4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», а тому публічно-правова вимога про скасування рішення органу місцевого самоврядування є похідною. При визначенні підсудності справи суд виходить з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач. Позивач подала позов з метою захистити своє право оренди земельної ділянки, яке, на її думку, порушено оскаржуваним рішенням у зв`язку із вилученням з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд, належної фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 тимчасової споруди, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

При цьому колегія суддів зауважує, що з моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб`єктами та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору. Такі ознаки притаманні не адміністративним, а цивільним правовідносинам, які з урахуванням суб`єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді.

Аналогічна правова позиція щодо відсутності у даній категорії справ ознак справи адміністративної юрисдикції висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі №381/3659/17, яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Згідно зі статтею 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 12 ГПК господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Частиною другою статті 20 ГК України визначено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів.

За таких обставин, оскільки Львівська міська рада в цих правовідносинах не діє як суб`єкт владних повноважень стосовно фізичної особи-підприємця, а між сторонами існують приватноправові відносини, які випливають з договору оренди земельної ділянки, а тому розгляд цієї справи належить до юрисдикції господарських судів.

Враховуючи вищевикладене, не може бути розглянути в порядку адміністративного судочинства й позовна вимога про визнання протиправним та скасування розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 08.02.2017 №61 «Про демонтаж тимчасової споруди встановленої за адресою: АДРЕСА_1», оскільки така є похідною від вимоги про скасування пункту 5 додатку 4-В ухвали Львівської міської ради від 01.12.2016 №1282, та також виникла на підставі приватноправових відносин між позивачем та Львівської міської радою.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір є приватно-правовим і не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Отже, суд апеляційної інстанції, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про скасування пункту 5 додатку 4-В ухвали Львівської міської ради від 01.12.2016 №1282 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23.04.2015 №4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» та визнання протиправним та скасування розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 08.02.2017 №61 «Про демонтаж тимчасової споруди встановленої за адресою: АДРЕСА_1», у зв`язку з тим, що позивач звернулася за захистом своїх цивільних прав, а тому справа підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства з врахуванням обставин справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В свою чергу, відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, і, відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, є підставою для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 319, 321, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року скасувати та провадження у адміністративній справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 10 травня 2019 року.