Справа № 700/257/18
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року справа № 700/257/18

12 годин 15 хвилин м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді - Трофімової Л.В., за участі секретаря - Безпалого А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 700/257/18

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) [позивач та представник позивача - не прибули]

до управління Держпраці у Черкаській області (бул. Шевченка, 205, м. Черкаси, 18000, ідентифікаційний код юридичної особи в ) [представник відповідача - не прибув]

про скасування постанов про застосування штрафу, прийняв рішення.

02.01.2019 до Черкаського окружного адміністративного суду за предметною підсудністю із Лисянського районного суду Черкаської області передана справа за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до управління Держпраці у Черкаській області, у якій позивач, з урахуванням позовної заяви, поданої 17.01.2019 у порядку усунення недоліків, просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 про накладення штрафу, прийняту заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жарковою М.В.;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-090 про накладення штрафу, прийняту заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жарковою М.В.;

- стягнути судові витрати на правову допомогу.

Ухвалою від 17.01.2019 відкрито спрощене провадження у справі та призначено судове засідання на 01.03.2019. Ухвалою від 01.03.2019 оголошено перерву до 05.03.2019. Ухвалою від 05.03.2019 (а.с.57 т.2) провадження у справі зупинено згідно пункту 1 частини 2 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (представник відповідача зазначила про необхідність вивчення доказів щодо поважності причин неявки позивача та адвоката у судові засідання) та зобов'язано адвоката - представника позивача надати суду докази підтвердження перебування на лікуванні з 04.03.2019 та докази поважності причин неявки у судове засідання 01.03.2019, розгляд питання про поновлення провадження у справі № 700/257/18 призначено на 20.03.2019. Ухвалою від 20.03.2019 відкладено розгляд питання про поновлення провадження у справі № 700/257/18 до 17.04.2019. Ухвалою від 17.04.2019 поновлено провадження у справі для вирішення заяви про відвід судді, розгляд заяви призначено на 19.04.2019. Ухвалою від 19.04.2019 заяву позивачки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та представника позивачки адвоката Бесараба Володимира Михайловича про відвід судді Л.В.Трофімової визнано необґрунтованою, зупинено провадження у справі №700/257/18 до вирішення питання про відвід судді, заяву про відвід передано для вирішення іншим складом суду у порядку, встановленому частиною 1 статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України. Ухвалою судді Бабич А.М. від 22.04.2019 у задоволенні заяви ОСОБА_1 та її адвоката Бесараба В.М. про відвід судді Черкаського окружного адміністративного суду Л.В.Трофімовій у адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Черкаській області про скасування постанов про застосування штрафу - відмовлено повністю. Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 06.05.2019 о 12 год. 00 хв. Відповідно до статей 257, 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Статтею 119 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов'язок суду встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню адміністративного судочинства. Розумність строку вирішення справи є однією із основних засад адміністративного судочинства, означає найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах. Поведінка позивача дозволяє суду зробити висновки про вчинення дій, спрямованих на штучне затягування процесу розгляду справи, створення суду процесуальних перешкод для своєчасного розгляду справи з метою ефективного захисту прав особи у сфері публічно-правових відносин шляхом неявок без підтвердження поважності причин та направлення клопотань про відкладення засідань і пошуку іншого адвоката без надання відповідного підтвердження.

У судове засідання, призначене на 06.05.2019, позивач, представник позивача та представник відповідача не з'явилися (повідомлені належним чином: позивачу вручено повістку 02.05.2019 (а.с.118), представнику позивача вручено повістку 30.04.2019 (а.с.119), представнику відповідача вручено повістку 03.05.2019 (а.с.112)). Від відповідача надійшло клопотання про проведення судового розгляду за відсутності його представника, від представника позивача надійшло засобами електронного зв'язку клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням про участь в інших справах без надання підтвердження поважності причин неявки. З огляду на те, що у справі достатньо даних та матеріалів з метою встановлення змісту і характеру спірних правовідносин, керуючись статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України (неявка учасників, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті), суд, зважаючи на поінформованість сторін про судове засідання, про що свідчить направлення ними клопотань із зазначенням дати та часу проведення судового засідання, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи по суті та прийняти рішення.

У обґрунтування вимог зазначено, що 19.03.2018 інспектором Слиньком А.М. складено та вручено ФОП ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення № 23-16-14/0043, де зазначено, що протокол надається для розгляду до Лисянського районного суду. 26.03.2018 ФОП ОСОБА_1 подано інформацію про усунення виявлених порушень згідно припису з підтверджуючими документами. 10.04.2018 поштовим зв'язком отримано рекомендований лист з повідомленням про направлення постанови від 06.04.2018 № 01-01-04(063)2087, постанов від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 та № 23-16-14/0089 про накладення штрафу. Позивач зазначає, що статтею 61 Конституції України заборонено притягувати двічі до відповідальності за одне й те саме правопорушення. Постановами від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 та № 23-16-14/0089-090 накладено штраф за порушення закону щодо «оплати за роботу у святкові і неробочі дні у подвійному розмірі». Лисянським районним судом 20.08.2018 у справі № 700/340/18 прийнято постанову про закриття адміністративної справи у зв'язку з відсутністю складу правопорушення. У постанові № 23-16-14/0089-089 під час визначення виду порушення та суми штрафу міститься посилання на абзац 8 частини 2 статті 265 КЗпПУ , проте зазначена норма закону не визначає вид порушення та санкцію за таке порушення. У постанові № 23-16-14/0089-090 під час визначення виду порушення та суми штрафу міститься посилання на абзац 4 частини 2 статті 265 КЗпПУ , проте зазначена норма закону встановлює вид порушення, що не відповідає описаному у акті відвідування виявленому порушенню. Позивач зазначає, що відповідачем порушено порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 (далі - Порядок № 295), порушено пункти 27, 28, 29, якими закріплюється порядок превентивних заходів порушення законодавства, зокрема внесення припису та притягнення до відповідальності. Відповідач виніс припис 19.04.2018 року, а постанови про притягнення лише 05.05.2018, тобто відповідач виносить припис і діє так як передбачено пунктом 28 Порядку (очікує виконання припису і не притягує до відповідальності), а після виконання припису, починає діяти згідно з пунктом 29 Порядку і притягує до відповідальності з поясненням, що виконання припису не перешкоджає виконанню притягнення до відповідальності. Пунктом 29 Порядку встановлено, що за порушення мінімальних гарантій з оплати праці заходи до притягнення об'єкта відвідування вживаються одночасно із прийняттям припису. Позивач зазначає, що акт від 16.03.2018 № 23-16-14/0089 на підставі якого прийнято оскаржувані постанови, має порушення у заповненні: у параграфі 3 «опис виявлених порушень», у таблиці зазначено: «фотокопії відповідних документів додаються», натомість далі зазначено про відсутність фіксування відвідування засобами фототехніки. Акт від 16.03.2018 № 23-16-14/0089 позивачем не підписано, відсутня відмітка про складання акту відмови від підпису. Позивач був позбавлений права додавати до акту заперечення. Акт, що вручено ОСОБА_1 і акт, що надано до суду у справі №700/340/18, зокрема 13 та 14 сторінки різняться за текстом і змістом. Позивач зазначає, що коли текст документу на якому ґрунтувалося прийняття оскаржуваних постанов, має різний зміст, то такий доказ є недопустимими, а постанови - протиправними. Щодо службової записки інспектора праці Слинька А.М. від 12.03.2018 де зазначено, що інспектор праці отримав від начальника Лисянського відділення Звенигородської ОДПІ ОСОБА_5 інформацію про використання найманої праці без оформлення трудових відносин ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_1 позивач зазначив, що станом на 01.03.2018 ФОП ОСОБА_6 у реєстрі підприємців не значився і начальник інспекції ОСОБА_5 не міг не володіти такою інформацією. Представник позивача у судове засіданні 06.05.2019 не прибув, засобами електронного зв'язку з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи № 700/257/18 у зв'язку з перебуванням у цей день у інших судових засіданнях у справах № 700/1113/16-к, № 700/173/19, №700/920/18, №700/111/19. Причини неявки у судове засідання просив визнати поважними (доказів на підтвердження обставин не надав). Позивач у судове засідання не прибула, причин неявки суду не повідомила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином (а.с.105 т.2).

Відповідач позов не визнав, 12.02.2019 подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що відповідно до підпункту 3 пункту 5 Порядку № 295 інспекційне відвідування проводиться, зокрема за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту. На підставі службової записки головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Слинька А.М. від 12.03.2018 про можливе використання найманої праці без оформлення трудових відносин ФОП ОСОБА_1 у магазині одягу, що знаходиться за адресою: пл. Миру, смт. Лисянка, Черкаської області прийнято наказ від 13.03.2018 № 114-Н «Про проведення інспекційного відвідування». На підставі наказу від 13.03.2018 № 114-Н та направлення на проведення інспекційного відвідування суб'єкта господарювання або його структурного підрозділу від 13.03.2018 № 336 посадовою особою відповідача проведено перевірку з 15.03.2018 до 16.03.2018, результати якої оформлено актом від 16.03.2018 № 23-16-14/0089. Відповідач вважає, що інспекційне відвідування у ФОП ОСОБА_1 було організовано та проведено уповноваженою посадовою особою Управління за наявності підстав, визначених чинним законодавством. Підставою для прийняття оскаржуваних постанов від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 та № 23-16-14/0089-090 є акт від 16.03.2018 № 23-16-14/0089, де виявлені під час інспекційного відвідування та зафіксовані порушення вимог законодавства про працю: з наданих на перевірку книги наказів, заяви на звільнення, табелів обліку робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати за вересень 2017 року продавця-консультанта ОСОБА_7 встановлено, що згідно наказу № 2 ОСОБА_7 звільнено 30.09.2017, проте, 30.09.2017 ОСОБА_7 не зараховано як останній день роботи станом на 15.03.2018, не проведено оплату за цей день відповідно до вимог чинного законодавства; компенсація за невикористану відпустку ОСОБА_7 станом на 15.03.2018 не нарахована та не виплачена; згідно наданих табелів обліку робочого часу і відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що ОСОБА_7, яка прийнята на роботу з 01.04.2017 згідно наказу від 31.03.2017 № 1 за серпень, вересень 2017 року станом на 15.03.2018 індексація заробітної плати не нараховувалась та не виплачена; згідно наданих табелів обліку робочого часу і відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що заробітна плата ОСОБА_7 за роботу у святкові дні 02.05.2017 та 05.06.2017 виплачена з порушенням вимог законодавства України; згідно наданих табелів обліку робочого часу тривалість роботи найманих працівників напередодні святкових і неробочих днів не скорочена на 1 годину. Індексація заробітної плати та встановлений чинним законодавством розмір оплати роботи у святкові і неробочі дні (в подвійному розмірі) є мінімальними державними гарантіями в оплаті праці. Відповідач вважає, що порушення, зафіксовані у акті за порядковими номерами 1, 2, 5 належать до порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами 2 - 7 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України. Твердження позивача про неправомірність прийнятих постанов від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 та № 23-16-14/0089-090, зокрема у частині посилань на абзац 8 частини 2 статті 265 КЗпПУ у постанові № 23-16-14/0089-089 та абзац 4 частини 2 статті 265 КЗпПУ у постанові № 23-16-14/0089-090 є необґрунтованими. Відповідач зазначив, що відповідно до пункту 29 Порядку № 295 заходи притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не в повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування. Щодо розбіжностей у примірниках акту відповідачем зазначено, що під час вручення акту ФОП ОСОБА_1 зі змістом акту ознайомилась, один примірник акту отримала, проте від підпису відмовилась та відмовилася надавати будь-які пояснення, зауваження чи заперечення до акту. У зв'язку з відмовою від підпису два примірники акта направлено об'єкту відвідування для підпису рекомендованим листом від 20.03.2018 № 738, що вручено адресату особисто 21.03.2018. На підставі абзацу 4 пункту 26 Порядку № 295 інспектором складено акт про відмову від підпису від 03.04.2018 № ЧК-109/364/АВ-В11 у двох примірниках, один із яких направлено об'єкту відвідування рекомендованим листом № 800. У відзиві зазначено, що у оскаржуваній постанові від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 допущено описку у вигляді зазначення даного порушення, як обґрунтування накладеного на ФОП ОСОБА_1 штрафу керуючись абзацом 8 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, у сумі 3723,00 грн. Відповідач просив задовольнити позов частково, визнавши постанову від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 нечинною у частині зазначення порушення ФОП ОСОБА_1 вимог чинного законодавства про працю щодо оплати за роботу у святкові і неробочі дні, як обґрунтування для накладення штрафу у сумі 3723,00 грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити. Представник відповідача у судове засідання 06.05.2019 не прибув, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки. Суд зазначає, що до клопотання представника позивача про відкладення судового засідання не надано доказів перебування у інших судових засіданнях у справах № 700/1113/16-к, № 700/173/19, №700/920/18, №700/111/19 згідно інформації з електронного листа. Позивач та представник позивача не забезпечували явку у судові засідання 19.04.2019, 20.03.2019, 05.03.2019. Враховуючи зазначене, а також те, що неприбуття позивача та представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про розгляд даної справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке.

Конституцією України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Згідно з положеннями частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпПУ (КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно вимог частини 1 статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці 1947 року №81 «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі», що ратифікована Законом України від 08.09.2004 №1985-IV - інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право безперешкодно, без попереднього повідомлення і у будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке інспектується. Відповідно до частини 2 статті 12 Конвенції у разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважатимуть, що таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їхніх обов'язків. Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Згідно із пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно підпункту 9 пункту 4 Положення Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування. Підпунктом 54 пункту 4 Положення передбачено, що Державна служба України з питань праці має право накладати у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон №877). Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» щодо лібералізації системи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 03.11.2016 №1726 внесено зміни до Закону України №877, що набрали чинності з 01.01.2017, зокрема, статтю 2 доповнено частинами четвертою та п'ятою.

Заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації (частина четверта статті 2 Закону № 877 ). Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов'язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону (частина п'ята статті 2 Закону № 877 ).

Заходи державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про охорону та гігієну праці, промислової безпеки здійснюються повністю у встановленому Законом №877 порядку, а заходи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення з обов'язковим дотриманням вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону, з урахуванням особливостей, визначених статтею 259 КЗпП України, та міжнародними договорами. Порядок №295 визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю. Відповідно до пункту 9 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», внесено зміни до Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 03.11.2016 №1728, зокрема продовжено до 31.12.2018 мораторій на проведення органами державного нагляду (контролю) планових заходів із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. Згідно статті 6 Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час проведення заходів нагляду (контролю) органами, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

18.12.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №1104 «Про затвердження переліку органів державного нагляду (контролю), на які не поширюється дія Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». До даного переліку включено і Державну службу України з питань праці. Згідно з абз. 3 статті 1 Закону №877 заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, що здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом. Згідно з пунктом 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів. Отже, наявність такої форми державного контролю як інспекційне відвідування та невиїзне інспектування встановлено Порядком №295.

Підпунктом 3 пункту 5 Порядку № 295 встановлено, що інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Пунктом 7 Положення № 96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Управління Держпраці у Черкаській області (далі - Управління) є територіальним органом Державної служби України з питань праці та діє на підставі Положення про Управління Держпраці у Черкаській області, затвердженого наказом Держпраці від 03.08.2018 № 84 (далі - Положення № 84). Повноваження Управління поширюються на територію Черкаської області. Згідно підпункту 5 пункту 4 Положення № 84 Управління відповідно до покладених на нього завдань, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі, їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. Згідно з підпунктом 5 пункту 6 Положення № 84, Управління для виконання завдань має право проводити безперешкодно відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення у будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об'єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, що використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, нагляд та контроль за дотриманням якого віднесено до повноважень Управління. Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 295, право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці. Згідно з підпунктом 2 пункту 11 Порядку № 295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, що є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об'єктом відвідування їх копії або витяги.

Судом встановлено, що на підставі службової записки від 12.03.2018 (а.с.18 т.2) відповідачем прийнято наказ від 13.03.2018 № 114-Н «про проведення інспекційного відвідування», згідно пункту 4.2 якого головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Слиньку А.М. наказано здійснити у період з 14.03.2018 до 27.03.2018 позаплановий захід (інспекційне відвідування) ФОП ОСОБА_1 (а.с.19 т.2).

Суд зазначає, що частиною 1 статті 6 Закону №877 визначено підстави для здійснення позапланових заходів. Частиною 4 статті 2 Закону №877 передбачено, що заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами. Натомість, відповідно до положень підпункту 3 пункту 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту. Головним державним інспектором було проведено інспекційне відвідування з питань додержання позивачем законодавства про працю на підставі підпункту 3 пункту 5 Порядку № 295, а саме за службовою запискою інспектора Слинька А.М. (а.с.18 т.2). Суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо відсутності у відповідача підстав для проведення перевірки є необґрунтованими. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.03.2019 у справі № 697/2073/17 (ЄДРСР 72965403).

Судом встановлено, що уповноваженою посадовою особою відповідача відповідно до направлення на проведення перевірки від 13.03.2018 № 336, виданого на підставі наказу від 13.03.2018 № 114-Н, з 15.03.2018 до 16.03.2018 проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 Захід державного контролю проводився за місцем здійснення позивачем підприємницької діяльності: АДРЕСА_2, магазин одягу та кафе «Сан-Сіті». Результати перевірки оформлено актом інспекційного відвідування фізичної особи підприємця, яка використовує найману працю від 16.03.2019 № 23-16-14/0089 (а.с.24-30 т.2).

За результатами перевірки встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог Кодексу законів про працю України: абзац 2 пункту 2.27 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, статті 94 КЗпПУ - з наданих на перевірку книги наказів, заяви на звільнення, табелів обліку робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати за вересень 2017 року продавця-консультанта ОСОБА_7 встановлено, що згідно наказу № 2 ОСОБА_7 звільнено 30.09.2017, проте, 30.09.2017 ОСОБА_7 не зараховано як останній день роботи станом на 15.03.2018, не проведено оплату за цей день відповідно до вимог чинного законодавства; статтей 83, 116 КЗпПУ - компенсація за невикористану відпустку даному працівникові станом на 15.03.2018 не нараховано та не виплачено; статті 95 КЗпПУ та статей 12, 33 Закону України «Про оплату праці» - згідно наданих табелів обліку робочого часу і відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що ОСОБА_7, яка прийнята на роботу з 01.04.2017 згідно наказу від 31.03.2017 № 1 за серпень, вересень 2017 року станом на 15.03.2018 індексацію заробітної плати не нараховано та не виплачено; статті 107 КЗпПУ та частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» - згідно наданих табелів обліку робочого часу і відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що заробітна плата ОСОБА_7 за роботу у святкові дні 02.05.2017 та 05.06.2017 виплачена з порушенням вимог законодавства України; статті 53 КЗпПУ - згідно наданих табелів обліку робочого часу тривалість роботи найманих працівників напередодні святкових і неробочих днів не скорочена на 1 годину. В акті міститься відмітка, що під час вручення акту ФОП ОСОБА_1 зі змістом акту ознайомилась, один примірник акту отримала, проте від підпису відмовилась та відмовилася надавати будь-які пояснення, зауваження чи заперечення до акту (а.с.30 т.2).

Відповідно до пункту 26 Порядку 295 у разі відмови керівника чи уповноваженого представника об'єкта відвідування від підписання або за неможливості особистого вручення акта і припису акт та припис складаються у трьох примірниках. Два примірники акта і припису не пізніше ніж протягом наступного робочого дня надсилаються об'єкту відвідування рекомендованим листом з описом документів у ньому та з повідомленням про вручення. На примірнику акта та припису, що залишаються в інспектора праці, зазначаються реквізити поштового повідомлення, яке долучається до матеріалів інспекційного відвідування та невиїзного інспектування. Об'єкт відвідування зобов'язаний повернути інспектору праці підписаний примірник акта та припису не пізніше ніж через три робочих дні з дати його отримання. У разі ненадходження в установлений строк підписаного примірника акта та припису складається акт про відмову від підпису у двох примірниках, один з яких надсилається об'єкту відвідування рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Судом встановлено, що 03.04.2018 інспектором складено акт про відмову від підпису № ЧК-109/364/АВ-В11 (а.с.110) та направлено об'єкту відвідування рекомендованим листом із повідомленням про вручення штрих кодовий ідентифікатор 800 на адресу реєстрації місця провадження господарської діяльності відповідного суб'єкта господарювання: 19301, Черкаська область, смт. Лисянка, вул. Берегового, 22А. Згідно змісту акту перевірки, ОСОБА_1 з його змістом ознайомилася особисто 19.03.2018, від підпису та надання пояснень відмовилася.

Оцінюючи твердження позивача про наявність інших процедурних порушень під час проведення перевірки суд зазначає, що допуск до проведення контролюючого заходу нівелює правові наслідки процедурних порушень (у випадку їх наявності), допущених контролюючим органом під час призначення та/або проведення контролюючого заходу, у зв'язку з чим за умови такого допуску підставою для скасування рішення може бути лише неправильність його прийняття по суті. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №2а/0570/13351/11 (ЄДРСР 73487135).

Оцінюючи твердження позивача щодо усунення порушень, визначених у приписі від 16.03.2018, та як наслідок відсутність підстав для застосування штрафу суд зазначає, що відповідно до пункту 29 Порядку 295 встановлено, що заходи до притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Суд зазначає, що добровільне виконання позивачем вимог припису та інформування про це відповідача є свідченням того, що виявлені порушення дійсно мали місце (а.с.209 т.1).

Відповідно до пункту 3 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі - Порядок № 509), уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Судом встановлено, що 05.04.2018 відповідачем на підставі статті 259 КЗпПУ , статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», частиною 3 статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктом 8 Порядку № 509 та абзацу 4 частини 2 статті 265 КЗпПУ (недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення) прийнято постанову № 23-16-14/0089-090 про накладення штрафу у сумі 37230 грн за порушення статті 95 КЗпПУ та статті 33 Закону України «Про оплату праці» (згідно наданих табелів обліку робочого часу і відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що ОСОБА_7, яка прийнята на роботу з 01.04.2017 згідно наказу від 31.03.2017 № 1 за серпень, вересень 2017 року станом на 15.03.2018 індексація заробітної плати не нараховано та не виплачено), статті 107 КЗпПУ та частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» (оплата за роботу у святкові та неробочі дні не проводилось у подвійному розмірі; роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку).

Відповідно до статті 95 КЗпПУ мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Заробітна плата належить індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно статті 33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Статтею 107 КЗпПУ встановлено, що робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі: відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку. Частиною 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно Кодексу адміністративного судочинства України (частина 1 статті 77) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень передбачає, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України, № 4909/04, пункт 58 зазначив, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 ЄКПЛ зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Ruiz Torija проти Іспанії від 09.12.1994, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Suominen проти Фінляндії від 01.07.2003 № 37801/97, пункт 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

З приводу доводів щодо подвійного притягнення позивача до відповідальності за одне й те саме правопорушення суд зазначає таке.

Згідно частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. За змістом частин третьої, четвертої статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штраф за частиною другою статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною третьою статті 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення. І стаття 265 КЗпП України, і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014. Вищезазначений закон передбачав введення статтею 265 КЗпП фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства. Натомість стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв'язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю. Тобто ключовою відмінністю цих двох статей є суб'єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за статтею 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за статтею 41 КУпАП). Правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині третій статті 41 КУпАП, належить за своєю природою (основними ознаками) до такого виду юридичної відповідальності як адміністративна відповідальність (позиція ВС у справі № 806/2143/18 ЄДРСР 81334169).

ОСОБА_1 не притягнуто до адміністративної відповідальності за протоколом про адміністративне правопорушення № 23-16-14/0043 від 19.03.2018 у справі № 700/340/18, справу закрито і заходи адміністративного стягнення за дане правопорушення не застосовувалися, прийнята у справі постанова набрала законної сили (ЄДРСР 75985582).

Надаючи оцінку аргументам сторін щодо розбіжностей оформлення сторінок акта інспекційного відвідування від 16.03.2018 №23-16-14/0089, варто зазначити про врахування принципу превалювання змісту над формою, аналіз фактичних обставин справи у співмірності з окремими дефектами форми, а також те, що акт не породжує будь-яких правових наслідків для позивача та не є індивідуальним актом у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд виходить з того, що в ході судового розгляду справи знайшли підтвердження факти порушення позивачем статті 95, 107 Кодексу законів про працю України, частини 2 статті 30 та статті 33 Закону України «Про оплату праці», за порушення яких відповідачем прийнято оскаржувану постанову від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-090.

Відповідач, приймаючи постанову від 05.04.2019 № 23-16-14/0089-090 діяв у межах повноважень, на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, у зв'язку з чим у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-090 про накладення штрафу, прийняту заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жарковою М.В. належить відмовити.

Оцінюючи правомірність прийняття постанови від 05.04.2019 № 23-16-14/0089-089, суд зазначає про таке.

Судом встановлено, що 05.04.2018 відповідачем на підставі статті 259 КЗпПУ , статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», частиною 3 статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктом 8 Порядку № 509 на підставі абзацу 8 частини 2 статті 265 КЗпПУ (порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати) прийнято постанову № 23-16-14/0089-089 про накладення штрафу у сумі 3723 грн за порушення статей 83, 116 КЗпПУ (під час звільнення працівника компенсація за невикористану відпустку даному працівникові станом на 15.03.2018 не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки станом на 15.03.2018), статті 107 КЗпПУ та частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» (оплата за роботу у святкові та неробочі дні не проводилось у подвійному розмірі; роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку), статті 53 КЗпПУ (тривалість роботи напередодні святкових і неробочих днів не скорочена на 1 годину) (а.с.214 т.1), абзацу 2 пункту 2.27 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, статті 94 Кодексу законів про працю України, частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» (30.09.2017 ОСОБА_7 не зараховано як останній день роботи станом на 15.03.2018, не проведено оплату за цей день відповідно до вимог чинного законодавства).

Статтею 53 КЗпПУ встановлено, що напередодні святкових і неробочих днів (стаття 73) тривалість роботи працівників, крім працівників, зазначених у статті 51 цього Кодексу скорочується на одну годину як при п'ятиденному, так і при шестиденному робочому тижні. Відповідно до абзацу 1 статті 83 КЗпПУ у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно статті 94 КЗпПУ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно абзацу 2 пункту 2.27 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників днем звільнення вважається останній день роботи. Статтею 116 КЗпПУ встановлено, що під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Суд зазначає, що у постанові від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 про накладення штрафу у сумі 3723 грн підставою застосування визначено абзац 8 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, разом з тим, підставою застосування штрафу за порушення статті 107 КЗпПУ та частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» (оплата за роботу у святкові та неробочі дні належить оплаті у подвійному розмірі; роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку) є абзац 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.

Суд зазначає, що відповідачем у відзиві частково визнано позовні вимоги - допущені процесуальні порушення під час складення постанови від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 у частині зазначення порушення ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства про працю щодо оплати за роботу у святкові і неробочі дні, як обґрунтування для накладення штрафу у сумі 3723 грн. Відповідачем не враховано превалювання змісту над формою та не надано доказів у контексті дефектів постанови від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089, оскільки обґрунтування порушення для накладення на позивача штрафу у сумі 3723 грн є не дефектом форми рішення суб'єкта владних повноважень, а стосується змісту, що має наслідком визнання постанови від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 протиправною.

Враховуючи встановлені обставини справи і оцінку їх доказами, суд дійшов висновку, що постанова від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089, якою на позивача накладено штраф у сумі 3723 грн за порушення законодавства про працю, не відповідає критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема її прийнято без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, у зв'язку з чим і з урахуванням визнання відповідачем, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог - визнати протиправною та скасувати постанову від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 про накладення штрафу, прийняту заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жарковою М.В.

Статтею 61 Конституції України заборонено притягувати двічі до відповідальності одного виду за одне і те ж саме правопорушення.

Згідно засад змагальності та рівноправності сторін у судочинстві, закріплених у пункті 3 статті 129 Конституції України, що кореспондує частині 1 статті 9, частині 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, - обов'язок доведення законності рішення суб'єкта владних повноважень, лежить на органі (посадовій особі), який виніс оскаржуване рішення.

В обґрунтування неправомірності дій відповідача щодо притягнення до відповідальності за порушення вимог закону щодо оплати за роботу у святкові і неробочі дні у подвійному розмірі, позивач посилається на складення 19.03.2018 щодо неї протоколу про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 41 КУпАП. Як встановлено під час судового розгляду, постановою Лисянського районного суду Черкаської області від 20.08.2018 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення у справі № 700/340/18, що розглядалася за фактом вчинення ФОП ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 41 КУпАП у зв'язку із відсутністю адміністративного правопорушення. З огляду на обставини, що дане правопорушення не є триваючим, суд, посилаючись на частину 2 статті 38 КУпАП (стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення), не застосовував заходи адміністративного стягнення, але встановив наявність у діяннях позивачки порушення законодавства про працю, за яке чинним законодавством передбачена відповідальність.

Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом; застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Суд не бере до уваги доводи позивача, викладені у новій редакції адміністративного позову про те, що справа про адміністративне правопорушення щодо неї закрита у зв'язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Суд, керуючись ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», отримавши інформацію із Єдиного державного реєстру судових рішень, що є відкритим для ознайомлення джерелом інформації, дійшов висновку, що відповідна справа (ідентифікатор в ЄДРСР 75985582) закрита у зв'язку із відсутністю в достатньому обсязі належних та допустимих доказів у справі для прийняття рішення про застосування адміністративного стягнення. Лисянським районним судом Черкаської області в ході розгляду справи № 700/340/18 - провадження № 3/700/134/18 встановлено, що особа «вчинила адміністративне правопорушення станом на 15.03.2018 та правопорушення не є триваючим», проте у постанові щодо матеріалів не зазначено номер протоколу, невідомо який саме протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням статті 256 КУпАП, не йдеться про зміст порушення зазначених у постановах № 23-16-14/0089-090, № 23-16-14/0089-089 - спільними є особа позивача, об'єкт інспектування та дата 15.03.2018.

Згідно статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи лише в питанні, чи мали місце дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У зв'язку із викладеним, факт складання стосовно ОСОБА_1 постанови Держпраці № 23-16-14/0089-089 не може розглядатися як повторний, оскільки заходи адміністративного стягнення за дане правопорушення та/або згідно постанови Держпраці № 23-16-14/0089-090 відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ФОП судом не застосовувалися (ЄДРСР 74680435 (самовідвід дружини адвоката), 74889203 (адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за вчинене правопорушення передбачене частиною 1 статті 41 КУпАП повернуто заступнику начальника управління Держпраці у Черкаській області для належного дооформлення), 75985582 - закрито за відсутністю адміністративного правопорушення). Встановлений Лисянським районним судом Черкаської області факт вчинення ФОП ОСОБА_1 діяння, за яке передбачено відповідальність, є обов'язковим для суду на підставі частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України. Судом не встановлено, що позивача за одне й те саме правопорушення повторно притягнули до відповідальності, що би суперечило гарантіям, встановленим статтею 61 Конституції України.

Не ґрунтуються на нормах чинного законодавства доводи позивача про те, що притягуючи ФОП ОСОБА_1 до відповідальності та, накладаючи фінансові санкції, Держраці порушено пункти 27-29 Порядку № 295 у частині одночасності застосування відповідних заходів відповідальності, судом встановлено, що відповідач діяв правомірно, оскільки пунктом 30 Порядку № 295 передбачена можливість оскарження припису або вимоги інспектора праці у 10-денний строк з дати отримання до керівника або заступника керівника відповідного територіального органу Держпраці, що унеможливлює негайне притягнення порушника до адміністративної відповідальності та суттєво обмежує його право на використання засобів захисту, передбачених законом.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість, оскільки будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Державні органи, що не впроваджують або не дотримуються власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справі Rysovskyy проти України, 29979/04, п.71).

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, що дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Конституційний Суд України у рішеннях наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 11.10.2011 № 10-рп/2011, від 08.06.2016 № 3-рп/2016).

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України під час часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У матеріалах справи наявні докази, що підтверджують понесені позивачем витрати на сплату судового збору - квитанції від 20.04.2018 №0.0..1 та № 0.0..1 у сумі 1409,60 грн (а.с.1-2 т.1).

Враховуючи, що позов, що містить вимоги майнового характеру задоволено частково, сума судового збору, що належить стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на рахунок позивача розрахована у відсотковому співвідношенні до суми задоволеної частини позовних вимог: загальна сума задоволених майнових вимог - 3723 грн, що від заявленої загальної суми майнових вимог 40953 (3723+37230) грн становить 9,1 %.

9,1% х 1409,60 = 128,27 грн.

Згідно статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або належить сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що належить сплаті у порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, що підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд зазначає, що аналіз наведених правових норм свідчить, що документально підтверджені судові витрати належать компенсації стороні, що не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень. Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

До суду для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано у копіях: договір про надання правової допомоги від 13.04.2018 (а.с.221 т.1), укладеного між адвокатом Бесарабом Володимиром Михайловичем та ФОП ОСОБА_1, предметом якого є надання позивачу правової допомоги з оскарження постанов від 05.04.2018 про накладення штрафу № 23-16-14/0089-089 та № 23-16-14/0089-090; додаткову угоду до договору від 13.04.2018 згідно пункту 1 якої гонорар за надану правову допомогу за пунктом 1.1 договору становить 5000 грн, за кожне судове засідання клієнт сплачує гонорар у сумі 1000 грн (а.с.222 т.1); розрахунок витрат пов'язаних із розглядом справи, згідно якого попередня консультація 13.04.2018 - 2 години (розрахункова вартість 1000 грн за 1 годину) 2000 грн, підготовка позову 17.04.2017 - 3 години (розрахункова вартість 1000 грн за 1 годину) 3000 грн, всього 5000 грн (а.с.225 т.1); заява на переказ готівки від 14.05.2018 у сумі 1000 грн, де платником зазначено ОСОБА_1, отримувачем Бесараба В.М. (а.с.226); заява на переказ готівки від 14.05.2018 у сумі 5000 грн, де платником зазначено ОСОБА_1, отримувачем Бесараба В.М. (а.с.226 т.1).

Надаючи оцінку дослідженим доказам, наданим на підтвердження витрат на правову допомогу суд зазначає, що надані заява на переказ готівки від 14.05.2018 у сумі 1000 грн та 5000 грн, де платником зазначено ОСОБА_1, отримувачем Бесараба В.М. (а.с.226), розрахунок витрат пов'язаних з розглядом справи не містять посилання на адміністративну справу № 700/257/18, у межах якої заявлені витрати на відшкодування правничої допомоги, а тому вказані документи не доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу у даній справі з огляду на те, що не надано акт виконаних робіт, пов'язаних з цією справою та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги у цій справі. Згідно даних розрахунку витрат, пов'язаних із розглядом справи, підготовку позову, оцінену у 3000 грн, здійснено 17.04.2017 (а.с. 76, том 1), тобто до того, як відповідачем було прийнято оскаржувані постанови від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 та № 23-16-14/0089-090.

Враховуючи те, що наданими документами витрати на правову допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, суд вважає, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу 6000 грн не належить до задоволення. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі № 716/155/17 (ЄДРСР 79414007).

Керуючись статтями 2, 6-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-245, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 05.04.2018 № 23-16-14/0089-089 про накладення штрафу у сумі 3723 грн, прийняту заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жарковою М.В.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Черкаській області (бул. Шевченка, 205, м. Черкаси, 18000, ідентифікаційний код юридичної особи в ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) витрати із сплати судового збору у сумі 128 (сто двадцять вісім) гривень 27 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1];

відповідач: управління Держпраці у Черкаській області [бул. Шевченка, 205, м. Черкаси, 18000, ].

Повне судове рішення складено 08.05.2019.

Суддя Л.В. Трофімова