Справа № 810/2306/18
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 року м. Київ № 810/2306/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, в якому просить суд:

- визнати бездіяльність Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області протиправними в частині не донарахування та недовиплати Позивачу ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як інваліду війни 2-ї групи у відповідності до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області на користь Позивача ОСОБА_1 недоплачену щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня як інваліду війни 2-ї групи за 2018 рік в сумі 7 719 грн. відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (№ 3551-ХІІ).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є інвалідом війни ІІ групи та має право на пільги визначені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", зокрема, на одноразову грошову допомогу, яка виплачується щорічно до 5 травня в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з 01 січня 2018 року в розмірі 1373 грн., що відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» являється мінімальною пенсією за віком. Позивач вважає, що йому мала бути виплачена разова грошова допомога в розмірі 10984 грн. Водночас, Управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради йому було виплачено лише 3265 грн. Таким чином, недоплата грошових коштів склала 7719 грн.

Позивач зазначає, що нарахування та виплату цієї допомоги відповідачем було здійснено на підставі положень Постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 № 170, що на його думку, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Крім того, судом запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву та разом з цим, роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

23.07.2018 від Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування правової позиції зазначив, що щорічну разову грошову допомогу до 5 травня виплачено у 2018 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 № 170 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань". При цьому відповідач зауважив, що управлінням не визначався розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, оскільки цей розмір грошової допомоги визначено у вказаній Постанові.

Відповідач зазначає, що списки осіб, які мають право на одержання грошової допомоги, надані відповідними міністерствами та службами, органами Пенсійного Фонду України, вже містили суми допомоги в залежності від статусу особи. Управлінням проводилась перевірка списків щодо наявності арифметичних помилок та звірка з іншими списками, аби не допустити отримання особою допомоги за кількома списками. Після цього списки надавались до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації для виділення коштів на виплату допомоги. Таким чином, жодних рішень щодо визначення розміру допомоги для конкретної особи чи розміру допомоги загалом управлінням не приймалось. Жодні права таким чином не порушувались.

Разом з цим, відповідач звертав увагу суду, що у 2018 році не було жодних змін у законодавстві щодо розміру допомоги чи порядку її виплати, а з травня 2018 року не було жодних рішень Кабінету Міністрів України про збільшення розміру допомоги, обсяги бюджетних призначень для виплати допомоги не збільшувались, тому підстав для здійснення перерахунку не було.

У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 р. № 3-рп/2012 повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожному достатнього життєвого рівня.

З огляду на зазначене, відповідач стверджує, що Управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради не було допущено бездіяльності чи будь-які неправомірні дії, а тому жодних прав позивача не порушувалось.

25.07.2018 позивачем подано до суду відповідь на відзив. У вказаній відповіді позивач зазначає, що відповідно до приписів статті 22 Конституції України звуження змісту та обсягу пільг, компенсацій і гарантій, право на які передбачене чинним законодавством шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається. Разом з цим, звертав увагу суду, що 18.07.2018 рішенням Конституційного Суду 2018 року було зазначено, що пільги, компенсації, допомоги, що стосуються ліквідаторів аварії на ЧАЕС, тобто чорнобильців, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС та які були законом № 76 від 28.12.2014 обмежені повністю відновлені та визнані неконституційними.

Оскільки позивач є ліквідатором аварії на ЧАЕС, інвалідом війни, то вважає, що рішення Конституційного Суду, а також ст.ст. 8, 19, 22, 58 Основного Закону України - Конституції мають пріоритет при вирішенні справи в законодавчому руслі.

На підставі викладеного, позивач вважає, що заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , яке видано Управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради 13 лютого 2006 року.

Позивач зазначає, що відповідачем у 2018 році йому було виплачено щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 3265,00 грн., що не заперечується відповідачем.

20.04.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату недоплаченої суми одноразової щорічної грошової допомоги до 5 травня у сумі 7719,00 грн.

Розглянувши вказане звернення позивача Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради листом № 4356 від 27.04.2018 надало відповідь позивачу, в якій зазначило, що згідно зі статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", щорічна грошова допомога до 5 травня виплачується у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених Законом про Державний бюджет України.

У 2018 році щорічна разова грошова допомога інвалідам війни ІІ групи виплачена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 № 170 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" у розмірі 3265,00 грн.

Разом з цим, у вказаному листі відповідач роз`яснив позивачу, що згідно зі статтею 95 Конституції України, виключно Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту Закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету, відповідно до Конституції України та законів України.

На підставі викладеного, відповідач повідомив позивача про те, що щорічна грошова допомога у 2018 році виплачена йому 13.04.2018 відповідно до чинного законодавства України у розмірі 3265,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 № 3551-XII (далі - Закону № 3551-ХІІ, в редакції, яка була чинна станом на 31 грудня 2007) передбачалось, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Згідно з вимогами пункту 20 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2007 р. № 107-VI (далі - Закон №107-VI) частину 5 зазначеної статті було викладено в такій редакції: "Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 р. № 10 рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, пункт 20 розділу II Закону №107-VI.

Таким чином, починаючи з 22 травня 2008, відновлено дію частини 5 статті 13 Закону № 3551-ХІІ, відповідно до якої розмір грошової допомоги інвалідам війни IІ групи мав становити вісім мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до вимог частини 1 статті 17-1 Закону № 3551-XII (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин), щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Зі змісту частини 4 статті 17-1 Закону № 3551-ХІІ вбачається, що особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Водночас, пункт 63 Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 р. № 79-VІІІ, який набув чинності 1 січня 2015 р., розділ VІ "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З аналізу наведених норм законодавства слідує, що з 1 січня 2015 виплату одноразової грошової щорічної допомоги до 5 травня, яка передбачена Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", віднесено до компетенції та регулювання Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань"" від 14 березня 2018 року № 170 (далі - Постанова № 170) установлено, що у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення).

Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3685 гривень; II групи - 3265 гривень; III групи - 2845 гривень.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин діяли нормативно - правові акти, які мають однакову юридичну силу, проте по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня для ветеранів війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 р. № 3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 № 4-зп у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи той факт, що Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 р. № 79-VIII прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то в даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 № 79-VIII.

Неодноразово правову позицію по даній категорії справ висловлював Верховний Суд у своїх постановах: постанова від 20 грудня 2018 року у справі № 332/1735/16-а, постанова від 20 грудня 2018 року у справі № 591/5038/16-а, постанова від 13 грудня 2018 року у справі № №695/2442/17, постанова від 27 листопада 2018 року у справі № 196/938/16-а, постанова від 3 квітня 2018 року у справі № 336/7845/16-а, постанова від 5 червня року 2018 у справі № 161/13021/17, постанова від 8 травня 2018 року у справі № 607/7918/17.

Відповідно до вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 р. № 3-рп/2012 зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожному достатнього життєвого рівня.

Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов`язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може змінюватись державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першої статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України" від 3 червня 2014 р. зазначив, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

При вирішенні справи судом враховано, що Конституційний Суд України у Рішенні від 17 липня 2018 р. № 6-р/2018 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) п.п.2-7, 12 та 14 п. 4 розд. I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 р. № 76-VIII, надав висновок щодо неконституційності окремих статей вказаного Закону, проте, не зробив жодних висновків щодо невідповідності Конституції України чинної редакції частини 5 статті 14 Закону № 3551-XII, ця норма є чинною і неконституційною не визнавалася.

Отже, враховуючи наведені норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що виплата щорічної грошової допомоги позивачу до 5 травня у 2018 році регламентується Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII та постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви насильницьких переслідувань"" від 14 березня 2018 року № 170.

При цьому, суд звертає увагу, що пункт 63 Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 р. № 79-VІІІ, який набув чинності 1 січня 2015 р., а також наведені постанови Кабінету Міністрів України не визнані в установленому порядку нечинними, оскільки не були оскаржені до суду, та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Слід також звернути увагу, що суд не наділений функцією законотворчості, і здійснює виключно правозастосвчу функцію із наданням правової оцінки діям та рішенням суб`єкта владних пововажень на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, отже визначення саме такого розміру разової грошової допомоги до 5 травня належить до виключної компетенції законотворця.

Як вже зазначалось у 2018 року позивачу, як інваліду ІI групи, який має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - інвалідів війни, було виплачено щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 3265,00 грн. Даний факт також підтверджується самим позивачем та разом з тим, свідчить про те, що щорічна одноразова грошова допомога до 5 травня позивачу здійснена у відповідності до норм чинного законодавства.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач, прийнявши рішення про відмову в перерахунку щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", діяв відповідно до норм чинного законодавства України, застосувавши нормативно - правовий акт Кабінету Міністрів України, що регулює порядок здійснення такої виплати, та дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Наведене свідчить, що дії відповідача були правомірними. Право позивача на отримання щорічної одноразової грошової допомоги у визначеному законодавством розмірі не порушено.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Водночас, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про протиправність дій відповідача і в ході розгляду справи.

Натомість суд зауважує, що відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, судом встановлено, що відмовляючи позивачу у виплаті недоплаченої суми одноразової щорічної грошової допомоги до 5 травня у сумі 7719,00 грн. Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю, то суд зазначає, оскільки у позові відмовлено, то підстави для встановлення судового контролю за виконанням рішення відсутні.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, а відповідачем не надано доказів понесення ним судових витрат, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.