Справа № 200/5246/19-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 р. Справа№200/5246/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні без повідомлення сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, 85200, Донецька область, м. Торецьк, вул. Дружби, 22)

про визнання протиправним та скасування рішення від 13 грудня 2018 року № 516, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення від 13 грудня 2018 року № 516 про відмову при переведенні пенсії за віком, зобов`язання відповідача зарахувати до страхового (пільгового) стажу період роботи у якості учня підземного гірника з 6 жовтня 1987 року по 18 листопада 1987 року, з 28 листопада 1987 року по 7 лютого 1988 року на шахті «Нова», період роботи у якості водія з 13 грудня 2006 року по 24 грудня 2007 року. з 25 грудня 2007 року по 19 грудня 2008 року, з 21 липня 2010 року по 4 вересня 2010 року, з 22 вересня 2010 року по 8 червня 2011 року, з 19 вересня 2011 року по 14 липня 2012 року, з 24 липня 2012 року по 24 червня 2013 року, з 25 червня 2013 року по 18 травня 2014 року в ТОВ «Екобудремонт» Російської Федерації та період роботи у якості електрослюсаря на шахті «Південна» ДП «Торецьвугілля» з 1 серпня 2017 року по 31 жовтня 2018 року та повторного розглянути заяву позивача від 30 листопада 2018 року про призначення пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою суду від 22 квітня 2019 року було прийнято до провадження позовну заяву, відкрито провадження в адміністративній справі № 200/5246/19-а, задовольнив клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач, відмовляючи у переведенні на інший вид пенсії безпідставно не зарахував певний період його роботи до пільгового стажу, оскільки записи його трудової книжки, яка відповідно вимог чинного законодавства є основним документом на підтвердження стажу роботи. Щодо не зарахування періодів його роботи на підприємстві ТОВ «Екорембуд» (Російська Федерація) позивач відзначив, що трудова книжка позивача містить належні записи щодо роботи на цьому підприємстві в означений період та крім того, його робота підтверджена наданими до управліннями довідками, тому це стаж можливо зарахувати до пільгового стажу з урахуванням положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації від 14 січня 1993 року про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн. Позивач наголошував на тому, що відповідно до вимог зазначеної Угоди, при призначенні позивачу пенсії відповідач повинен враховувати особливості пенсійного забезпечення та соціальний захист в контексті міжнародних договорів. Мотивуючи вимоги позову в частині зарахування періодів роботи на шахті «Південна» ДП «Торецьквугілля», позивач відзначив, що обов`язок по сплаті єдиного внеску та відповідальність за їх несплату несе підприємство-страхувальник.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог, вважає вимоги, викладені у позовній заяві, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та просить суд відмовити у задоволені позову з підстав, аналогічних у оскаржуваному рішенні.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Дзержинським МВ ГУМВС України в Донецькій області 13 березня 2012 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 на управління покладені повноваження, зокрема, щодо призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошове утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством (підпункти 7,8 пункту 4 Положення).

Судом встановлено, що позивачу на підставі його особистої заяви від 17 липня 2006 року № 260 протоколом відповідача від 24 липня 2006 року № 24 було призначено пенсію по інвалідності.

30 листопада 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перехід на інший вид пенсії, а саме на пенсію за віком, яка прийнята пенсійним органом та зареєстрована за № 3375.

Рішенням відповідача від 13 грудня 2018 року № 516 про відмову при переведенні на пенсії за віком позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та визначено, що право на призначення відповідного виду пенсії позивач набуде по досягненню 60-річного віку.

Із тексту зазначеного рішення відповідача судом встановлено, що разом із заявою про перехід на інший вид пенсії позивачем відповідачу надані такі документи:

1) заява про призначення пенсії за віком від 30 листопада 2019 року № 3375;

2) копія трудової книжки від 6 вересня 1982 року (2 арк.);

3) копія трудової книжки від 21 липня 2010 року (2 арк.);

4) копія військового квитка НОМЕР_6 (1 стор.);

5) довідка про навчання від 27 червня 2006 року (1 арк.);

6) довідка про підтвердження наявного пільгового трудового стажу від 17 липня 2006 року видана «Шахта «Нова» (1 арк.);

7) довідка про заробітну плату від 17 червня 2007 року;

8) довідка про роботу ТОВ «Екорембуд» від 12 жовтня 2016 року б/н;

9) довідка про заробітну плату ТОВ«Екорембуд» від 5 грудня 2016 року б/н;

10) копія паспорта, копія ідентифікаційного номера (1 арк.).

Також зі змісту зазначеного рішення вбачається, що підставою для відмови позивачу у переході на пенсію за віком відповідно до частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» стала відсутність необхідного страхового та пільгового стажу через на зарахування окремих періодів роботи позивача до його страхового та пільгового стажу відповідно.

Так, обрахований страховий стаж позивача склав 14 років 08 місяців 05 днів, з якого стаж за Списком № 1 - 06 років 03 місяці 06 дні замість необхідного страхового стажу не менше 22 років та за Списком № 1 - не менше 10 років відповідно.

До страхового та пільгового стажу позивач не зараховано наступні періоди його роботи:

з 6 жовтня 1987 року по 18 листопада 1987 року, з 28 листопада 1987 року по 7 лютого 1988 року на шахті «Нова» у якості учня підземного гірника за відсутності довідки, підтверджуючої пільговий характер роботи, передбаченої для робітників відповідних професій, згідно пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637;

з 13 грудня 2006 року по 24 грудня 2007 року, з 25 грудня 2007 року по 19 грудня 2008 року, з 21 липня 2010 року по 4 вересня 2010 року, з 22 вересня 2010 року по 8 червня 2011 року, з 19 серпня 2011 року по 14 липня 2012 року, з 24 липня 2012 року по 24 червня 2013 року, з 25 червня 2013 року по 18 травня 2014 року на ТОВ «Екорембуд» Російської Федерації, згідно статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року;

з 1 серпня 2017 року по 31 жовтня 2018 року на ДП «Торецьквугілля» «шахта «Південна» через відсутність даних про сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку.

Записами у трудовій книжці серії НОМЕР_4 на позивача підтверджується, що 22 вересня 1987 року позивача було прийнято на Шахту «Нова» підземним учнем гірничого УПР з повним робочим днем в шахті. На підставі наказу № 171к від 19 листопада 1987 року позивача переведено підземним гірничим робітником 2 розряду УПР з повним робочим днем в шахті. 27 листопада 1987 року - переведений підземним учнем гірничого по ремонту гірничих виробіток з повним робочим днем в шахті. Згідно запису трудової книжки № 10 судом встановлено, що 8 лютого 1988 року позивач був переведений гірничим робітником по ремонту гірничих виробіток з повним робочим днем в шахті та звільнений із зазначеної посади за власним бажанням 20 квітня 1994 року.

Окрім того, робота позивача на зазначеному підприємстві та пільговий характер виконуваної роботи позивачем підтверджується відповідною довідкою 2006 року.

Записами №№ 14,15 даної трудової книжки позивача також установлено, що 13 грудня 2006 року позивача прийнято на роботу водієм до ТОВ «Екорембуд» та 24 грудня 2017 року - звільнено за власним бажанням. Згідно записів №№ 16, 17 також вбачається робота позивача (водієм) на зазначеному підприємстві у період з 25 грудня 2007 року по 19 грудня 2008 року.

Згідно трудової книжки позивача серії НОМЕР_5 також підтверджується робота позивача на ТОВ «Екорембуд» у період з 21 липня 2010 року по 4 вересня 2010 року, з 22 вересня 2010 року по 8 червня 2011 року, з 19 серпня 2011 року по 14 липня 2012 року, з 24 липня 2012 року по 24 червня 2013 року, з 25 червня 2013 року по 18 травня 2014 року на ТОВ «Екорембуд» Російської Федерації.

Зайнятість позивача на зазначеному підприємстві у спірні періоди, отримання ним заробітної плати та сплати страхових внесків підтверджується наданими позивачем довідками: від 5 грудня 2016 року, від 12 жовтня 2016 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Закон України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Згідно норм статті 1 цього Закону громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно з нормами статті 114 зазначеного Закону право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно з пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

З аналізу зазначеного суд доходить висновку, що використання норм постанови № 637 шляхом надання уточнюючих довідок про підтвердження спеціального стажу має місце лише у разі відсутності в трудовій книжці/або відповідних записах до неї відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників. Отже, необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах, відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку №1/2, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією.

Як встановлено судом раніше, позивачем для призначення пенсії на пільгових умовах, окрім трудової книжки, були надані документи, що підтверджують факт перебування позивача на роботах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах. Також, суд зауважує, що період роботи позивача на Шахта «Нова» не зараховано відповідачем з підстав не надання довідки на підтвердження пільгового характеру роботи, у той час як судом встановлено наявність такої довідки та зазначене спростовується текстом оскаржуваного рішення (переліком наданих позивачем документів).

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає необґрунтованою відмову відповідача щодо не зарахування до пільгового стажу позивача періодів роботи з 6 жовтня 1987 року по 18 листопада 1987 року, з 28 листопада 1987 року по 7 лютого 1988 року на шахті «Нова».

Щодо не зарахування до пільгового стажу позивача період роботи з 13 грудня 2006 року по 24 грудня 2007 року, з 25 грудня 2007 року по 19 грудня 2008 року, з 21 липня 2010 року по 4 вересня 2010 року, з 22 вересня 2010 року по 8 червня 2011 року, з 19 серпня 2011 року по 14 липня 2012 року, з 24 липня 2012 року по 24 червня 2013 року, з 25 червня 2013 року по 18 травня 2014 року на ТОВ «Екорембуд» Російської Федерації, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 «Про зайнятість населення», права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з Українським законодавством, ратифіковані парламентом міжнародні договори з питань соціального забезпечення, є частиною законодавства про пенсійне забезпечення в Україні.

Міждержавна Угода між урядом України та урядом Російської Федерації від 14 березня 1993 року «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн», встановлює, що питання пенсійного забезпечення регулюється Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі. Вказана Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлено чи буде встановлено законодавством держав-учасниць Угоди.

Згідно з пунктом 6 зазначеної Угоди, яка набрала законної сили з 13 березня 1992 року, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсії на пільгових умовах та за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання сили цією угодою.

Зі змісту наведених положень Угоди, суд доходить висновку, що її положення розповсюджуються також і на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних і з їх перерахунком. Наведене також підтверджує, що діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території Російської Федерації або на підприємстві зареєстрованому на території Російської Федерації після 13 березня 1992 року, то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески сплачувалися в Росії, але вони не передаються в разі переїзду працівника в іншу державу. Тобто існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Крім того, відповідно до статті 11 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року документи, що необхідні для пенсійного забезпечення, видані в установленому порядку на території держав-учасниць, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Відповідно до частини 4 статті 42 Закону № 1058 у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менш як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. Перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати (доходу), з якої обчислена пенсія.

Враховуючи вищевикладене, той факт, що позивач працював за трудовим договором на підприємстві, зареєстрованому на території Російської Федерації, та за нього (здійснювалося відрахування страхових внесків, відмова відповідача щодо перерахунку пенсії на підставі наданої позивачем довідки є необґрунтованою та такою, що порушує його право на перерахунок пенсії.

Суд звертає увагу, що статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Отже, посилання відповідача на норму Міжнародної Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, якою встановлено, що стаж роботи та заробітна плата в країнах СНД для розрахунку пенсії включається тільки при первинному призначенні пенсії є необґрунтованим, адже вказане положення стосується саме призначення пенсії.

Також, суд зазначає, що окрім положень стосовно можливості враховувати стаж, набутий на території інших держав для призначення пенсії, статтею 11 Угоди від 1992 року встановлено, що документи, що необхідні для пенсійного забезпечення, видані в установленому порядку на території держав-учасниць, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Абзацами 2 та 3 статті 6 Угоди між урядом України і урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року та частини 2 статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року, підписаної урядами держав: Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, якими передбачено, що трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначаються сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління ПФУ від 25 листопада 2005року N 22-1, особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу, та довідку згідно з додатком 1 до цього Порядку. Пріоритет міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлюється Законом України «Про міжнародні договори України». Частина 1 статті 19 цього Закону передбачає, що «чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства»; а частина 2 цієї статті встановлює правило, згідно з яким «якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору». Це твердження ґрунтується також на ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, учасницею якої є Україна: «...учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору».

Отже, суд не приймає посилання відповідача на можливість зарахувати стаж та заробітну плату виключно при призначенні пенсії, оскільки, всі вказані міжнародні угоди поширюються не лише на питання призначення пенсії, а й загалом регулюють зарахування стажу та заробітної плати, набутого і державах СНД.

Відповідно до норм частини першої статті 24 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058-XV), страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у статті 20 Закону № 1058-XV.

Так, абзацом 1 частини першої статті 20 Закону № 1058-XV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі

Відповідно до положень частини другої зазначеної статті обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Згідно з нормами частини десятої вищенаведеної статті Закону, якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Нормами статті 106 Закону № 1058-XV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Як зазначив Європейський Суд з прав людини у справі Latvia (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак, якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачів вимогам.

У справі Будченко проти України (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

За таких обставин, в силу вимог статті 24 Закону № 1058- XV суд доходить висновку про неправомірність не зарахування до страхового (пільгового) стажу періоду роботи позивача з 1 серпня 2017 року по 31 жовтня 2018 року на ДП «Торецьквугілля» «шахта «Південна» через відсутність даних про сплату страхових внесків в системі персоніфікованого обліку.

Також, суд зазначає, що відповідно до пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Суд зазначає, що трудова книжка позивача містить належним чином здійснені записи щодо роботи позивача у спірні періоди на вищезазначених підприємствах. Наведені записи трудової книжки про роботу позивача за вказані періоди свідчать про зайнятість останнього за відповідними посадами. Записи про спірні періоди роботи засвідчені відповідними печатками підприємств і дефектів їх вчинення не мають.

Наведені вище обставини свідчать про недбале ставлення пенсійного органу до вирішення такого важливого питання як пенсійне забезпечення особи, яке гарантується статтею 46 Конституції України і визначено законодавцем як джерело існування громадянина держави.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає необґрунтованою відмову відповідача щодо не зарахування до пільгового стажу позивача спірних періодів його роботи, та як наслідок задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. У такому випадку, суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії, вказавши на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами 2 другої зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормами частини 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду,може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. З аналізу вищезазначених правових норм суд дійшов висновку, що відповідач своїми діями не забезпечив справедливої рівноваги, запобігаючи несприятливим наслідкам, які можуть виникнути після прийняття такого рішення для захисту основоположних прав конкретної особи, використовуючи свої функції, покладені статтею 19 Конституції України.

За таких обставин та з урахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку щодо задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Згідно з положеннями частини 3 статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Позивачем був сплачений судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп. відповідно до квитанції від 16 липня 2018 року.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, 85200, Донецька область, м. Торецьк, вул. Дружби, 22) про визнання протиправним та скасування рішення від 13 грудня 2018 року № 516, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 13 грудня 2018 року № 516 про відмову при переведенні на пенсії за віком.

Зобов`язати Торецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 30 листопада 2018 року № 3375 про призначення пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового та пільгового стажу роботи позивача у якості учня підземного гірника з 6 жовтня 1987 року по 18 листопада 1987 року, з 28 листопада 1987 року по 7 лютого 1988 року на шахті «Нова», період роботи у якості водія з 13 грудня 2006 року по 24 грудня 2007 року. з 25 грудня 2007 року по 19 грудня 2008 року, з 21 липня 2010 року по 4 вересня 2010 року, з 22 вересня 2010 року по 8 червня 2011 року, з 19 вересня 2011 року по 14 липня 2012 року, з 24 липня 2012 року по 24 червня 2013 року, з 25 червня 2013 року по 18 травня 2014 року в ТОВ «Екорембуд» Російської Федерації та період роботи у якості електрослюсаря на шахті «Південна» ДП «Торецьквугілля» з 1 серпня 2017 року по 31 жовтня 2018 року.

Стягнути з Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 13 травня 2019 року. Повне судове рішення складено 13 травня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Смагар С.В.