Справа № 826/3120/17
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3120/17 Головуючий у 1 інстанції: Огурцов О.П.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Костюк Л.О. Кузьменка В.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Національного університету оборони України імені Івана Черняховського на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного університета оборони України імені Івана Черняховського про визнання неправомірними дій, стягнення компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університета оборони України імені Івана Черняховського, в якому просив: визнати неправомірними дії відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за не отримане речове майно в сумі 23 663, 48 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року адміністративний задоволено повністю. Визнано протиправними дії Національного університету оборони України ім. І.Черняховського щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за не отримане речове майно. Стягнуто з Національного університету оборони України ім. І.Черняховського на користь ОСОБА_1 компесацію за не отримане речове майно в сумі 23663,48 грн.

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Національний університет оборони України імені Івана Черняховського звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що вказаний спір не належить до публічно правових і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

22 квітня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, полковника ОСОБА_1 , доцента кафедри застосування космічних систем та геоінформаційного забезпечення інституту інформаційних технологій, звільнено наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.04.2016 р. № 333 у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я), відповідно до частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з правом носіння військової форми одягу.

Наказом начальника Національного університету оборони України ім. І.Черняхівського (по стройовій частині) від 16.05.2016 р. № 97 з 02.07.2016 р. позивача виключено зі списків особового складу університету, всіх видів забезпечення та направлено на військовий облік до Бориспільського ОМВК Київської області.

Полковнику ОСОБА_1 видано довідку № 167/7/404/1 про вартість речового майна, що належить до видачі, в якій зазначено, всього 280 предметів на загальну суму 23 663,48 грн.

Листом від 22.12.2016 р. № 182/5197 Національного університету оборони України ім. І.Черняхівського, за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 04.04.2016 р. щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби у Збройних силах України повідомлено наступне: "Враховуючи постанову Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 та роз`яснення Порядку виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, наданого у телеграмі від 15 квітня 2016 року № 316/1/292 начальником відділу правового забезпечення Генерального штабу Збройних Силах України - начальником юридичної служби Збройних Силах України, виплата грошової - компенсації здійснюється у межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони на відповідний рік. Після Вашого рапорту щодо виплати грошової компенсації замість не отриманого речового майна університетом направлено лист від 11 травня 2016 року на адресу начальника Центрального речового забезпечення Збройних Сил України Тилу Збройних Силах України щодо надання призначень та коштів. Але до дня Вашого звільнення кошторисні призначення та кошти не надійшли. Враховуючи, що на сьогоднішній день Ви виключені зі Списків особового складу університету, грошова компенсація за неотримане речове майно не підлягає виплаті".

Позивач, вважаючи неправомірними дії відповідача щодо невиплати йому грошової компенсації вартості за неотримане майно, звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон), відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).

Згідно частини першої статті 9-1 Закону, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Так, пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно пункту 7 Порядку, виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Проаналізувавши вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, в тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації, згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

У відповідності до абзаців першого та третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, виходячи з правового аналізу наведених правових норм, вбачається, що у разі звільнення особи з військової служби, такій особі виплачується грошова компенсація у порядку встановленому чинним законодавством України. На день виключення особи зі списків особового складу військової частини така особа має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, оскільки відповідає вимогам, встановленим пунктами 2 та 3 Порядку № 178.

Крім цього, як вірно вказано судом першої інстанції, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Як зазначалося та вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з рапортом від 04 квітня 2016 року про наданя грошової компенсації за неотримане речове майно, у зв`язку із звільненням із військової служби (а.с.7).

Відповідно до довідки № 167/7/404/1, вартість речового майна, що належить до видачі позивачу становить 23 663,48 грн. за 280 предметів.

Листом від 22.12.2016 р. № 182/5197 Національного університету оборони України ім. І.Черняхівського за результатами розгляду рапорту позивача від 04.04.2016 р. щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби у Збройних силах України повідомлено наступне: "Враховуючи постанову Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 та роз`яснення Порядку виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, наданого у телеграмі від 15 квітня 2016 року № 316/1/292 начальником відділу правового забезпечення Генерального штабу Збройних Силах України - начальником юридичної служби Збройних Силах України, виплата грошової - компенсації здійснюється у межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони на відповідний рік.

Після Вашого рапорту щодо виплати грошової компенсації замість не отриманого речового майна університетом направлено лист від 11 травня 2016 року на адресу начальника Центрального речового забезпечення Збройних Сил України Тилу Збройних Силах України щодо надання призначень та коштів. Але до дня Вашого звільнення кошторисні призначення та кошти не надійшли.

Колегією суддів встановлено, що відповідачем не заперечується право позивача на отримання грошової компенсації за належне, але не отримане ним речове майно, позаяк, відповідач вказує на неможливість виплати її з підстав відсутності бюджетного асигнування призначеного в таких цілях.

Разом з тим, такі доводи відповідача колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для неперерахунку та невиплати особі гарантованих виплат.

Так, Європейський суд з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відповідно до статті 32 Європейської Конвенції захист прав і основоположних свобод, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

Відповідно до пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно, а тому, позивач має право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 23663,48 грн. і його права в цій частині повинні бути поновлені шляхом стягнення з відповідача відповідної суми.

Щодо доводів апелянта про те, що вказаний спір не належить до публічно правових і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому провадження у справі підлягає закриттю, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно правових позицій Великої палати Верховного Суду викладеної в поставі від 12 вересня 2018 року по справі № 2а-3097/07, Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року по справі № 803/963/17, спір, що виник між особою, яка проходила військову службу та суб`єктом владних повноважень є публічно правовим та повинен вирішуватися в порядку КАС України.

Таким чином, вказані апелянтом підстави для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі - є помилковими.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного університету оборони України імені Івана Черняховського залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Костюк Л.О. Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 10.05.2019 року