Справа № 640/19882/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

11 травня 2019 року м. Київ № 640/19882/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Київська міська рада, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про:

- визнання протиправним та скасування рішення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 листопада 2018 року про скасування реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язання Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію поновити ОСОБА_1 реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 17 жовтня 2017 року.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначила, що 17 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі поданої заяви та долучених до неї документів, позивача зареєстровано у вищевказаній квартирі. Однак в подальшому, ОСОБА_1 отримано листа Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 листопада 2018 року про скасування рішення про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 . Вважаючи, таке рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі третю особу, яа не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

27 грудня 2018 року відділом документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярією) суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначила, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , здійснена за відсутності згоди власника майна - Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Враховуючи, що позивач не є членом сім`ї ОСОБА_2 (наймача), а після смерті наймача позивач до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, як власника спірного житлового приміщення, із наміром визнання права користування житловим приміщенням не зверталася, представник відповідача вказувала на правомірність дій Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо скасування реєстрації ОСОБА_1 за вищевказаною адресою. Окрім того, у відзиві на позовну заяву містилося клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, оскільки даний спір стосується визнання за особою права користування спірною квартирою, тому не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

15 січня 2019 року відділом документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярією) суду зареєстровано відповідь на відзив, в якому позивач зазначила, що предметом даного спору є скасування незаконного рішення суб`єкта владних повноважень про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а тому даний спір є публічно-правовим та має бути розглянутий Окружним адміністративним судом міста Києва. Також у відповіді на відзив, вказуючи на протиправність оскаржуваного рішення, просила задовольнити свої позовні вимоги в повному обсязі.

Суд, розглянувши матеріали справи, надані сторонами пояснення, дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Старокиївської ради народних депутатів від 13 лютого 1998 року №24 ОСОБА_2 (наймач), був виданий ордер на квартиру АДРЕСА_1 .

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про питання організації управління районами в місті Києві» від 10 грудня 2010 року №1112 затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження.

Додатком 10 таблиці 5 Житлове господарство пункту 855 будинок АДРЕСА_1 передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована за вищевказаною адресою з 18 жовтня 2017 року на підставі довіреності від 07 вересня 2017 року, наданої ОСОБА_2 , родинних відносин з ОСОБА_2 не має. Станом на час розгляду справи вказане житлове приміщення не приватизоване та знаходиться в комунальній власності.

23 лютого 2018 року ОСОБА_2 (наймач) помер, а тому строк дії договору найму спірного житлового приміщення закінчився.

Відповідно до пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, право на проживання в житлі підтверджує: ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї.

На підставі доповідної записки начальника юридичного відділу Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надано висновок стосовно проведення скасування реєстрації адреси місця проживання від 18 жовтня 2017 року громадянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, з даного висновку слідує, що на підставі проведеної перевірки встановлено, що при здійсненні реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою ОСОБА_1 не надано згоди власника житла (Київської міської ради або іншого уповноваженого органу), оскільки дана квартира є комунальною власністю. З урахуванням викладеного, відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації дійшов висновку про проведення реєстрації місця проживання позивача з порушенням вимог законодавства та скасував таку реєстрацію місця проживання.

Таким чином, спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження майном, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , що належить до комунальної власності. В своїй позовній заяві позивач оскаржує дії, спрямовані на скасування реєстрації місця проживання та права користування зазначеною квартирою, оскільки вважає їх незаконними у зв`язку з тим, що вона була правомірно зареєстрована та проживає у такій квартирі.

В свою чергу, представник відповідача стверджує, що позивач звернулася до суду за захистом прав, що виникли з житлових правовідносин, цей спір не є публічно-правовим і для нього встановлений інший порядок судового вирішення, а тому зазначена справа не підлягає розгляду в порядку, встановленим Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України).

Відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Змістом статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (рішення у справі "Занд проти Австрії"). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися "судом, встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Так, відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням ним владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим, варто враховувати, що хоча публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, в якому обов`язковою є участь суб`єкта владних повноважень, все ж таки сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких саме прав особа звернулася до суду.

У разі, якщо спір обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного майнового права чи інтересу конкретного суб`єкта, які підлягають захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, то такий спір є приватно-правовим.

Суд зазначає, що у даній справі спір пов`язаний з реалізацією житлових прав особи, зокрема, права на користування квартирою, тобто з цивільним правом. Таким чином, права, за захистом яких звернулася до суду позивач, виникають із житлових правовідносин.

Відтак, спір про захист права конкретної фізичної особи на користування житлом є не публічним, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна позиція Викладена в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №815/2650/16, постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №826/8687/16, від 16 травня 2018 року у справі №337/2535/17.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду місцевими загальними судами в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною другою статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1409,60 грн згідно квитанції від 26 листопада 2018 року №0.0..1, наявної в матеріалах справи.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року №3674-VI.

Пунктом п`ятим частини першої статті 7 вказаного Закону передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, питання про повернення сплаченої суми судового збору у розмірі 1409,60 грн з Державного бюджету України може бути вирішено ухвалою суду окремо за клопотанням позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 238, 248, 256 КАС України,

ухвалив:

Клопотання представника відповідача задовольнити.

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Київська міська рада, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 293, 295- 297 цього ж Кодексу.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Чудак