Справа № 826/15148/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

07 травня 2019 року м. Київ№ 826/15148/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи

за позовомКиївської міської ради
до треті особиДепартаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1
проскасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Київська міська рада з позовною заявою (далі також - Позивач) до Реєстраційної служби Головного управління юстиції (далі також - Відповідач), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі також - Третя особа 1), суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (далі також - Третя особа 2), в якій просила скасувати рішення про реєстрацію об'єкта нерухомого майна, у зв'язку з його знищенням, прийняте державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, на підставі якого видано витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.05.2011 № 29885570.

Протокольною ухвалою суду від 22.08.2017 замінено первинного Відповідача на належного - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 06.07.2016 №62841094 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 за суб'єктом підприємницької діяльності - ОСОБА_1, на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2010, зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна (нежитлову будівлю) від 06.05.2011.

За інформацією Департаменту земельних ресурсів, документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01.01.2013 не зареєстровано. Державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався, рішення про передачу зазначеної земельної ділянки Київською міською радою не приймалось.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності або право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 за суб'єктом підприємницької діяльності - ОСОБА_1 станом на сьогодні не зареєстровано.

Враховуючи зазначене, Позивач просить скасувати рішення Відповідача про реєстрацію об'єкту нерухомого майна, на підставі якого державним реєстратором видано витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.05.2011 №29885570, оскільки вважає, що Третьою особою 2 незаконно (самовільно) без правовстановлюючих документів збудовано об'єкт нерухомого майна на земельній ділянці, що належить територіальній громаді м. Києва.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив про відсутність правових підстав для її задоволення, оскільки відсутні посилання на протиправність прийняття оспорюваного рішення, а вимоги обґрунтовані лише необхідністю його скасування у зв'язку з фактичним не існуванням об'єкту нерухомого майна, яке знищено.

Дослідивши та надавши оцінку викладеним обставинам, в сукупності з наявними у матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями представників сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному їх розгляді, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), виходячи з наступного.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 15.12.2017.

Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України, в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами пункту 10 частини 1 Перехідних положень КАС України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 КАС України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі також - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини, (далі - Суд), від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04 та №29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява №7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися «судом, встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

З положень статті 2, пункту 1 частини першої статті 4, пункту 1 частини першої статті 19 КАС України вбачається, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. При цьому, згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом розгляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №802/1792/17-а.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі 800/541/16 від 23.05.2017.

Разом з тим, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Судом встановлено, що звертаючись до Відповідача за здійсненням державної реєстрації прав на нерухоме майно, Третя особа 2 фактично була землекористувачем земельної ділянки на якій воно розташоване.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відтак, у разі задоволення позовної заяви в даному випадку рішення у справі призведе до припинення прав власності на нерухоме майно Третьої особи 2.

Отже, правовідносини, які виникли між сторонами, випливають виключно з правовідносин, пов'язаних з реєстрацією майнових прав, інших реєстраційних дій, що порушують майнові права Позивача та є похідними від спору щодо таких майнових прав, тобто спір між ними виник не у зв'язку із виконанням або невиконанням суб'єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, в тому числі, делегованих.

Таким чином, з урахуванням положень діючого законодавства України, суд дійшов висновку, що спір у справі між сторонами виник поза межами публічно-правових правовідносин, а отже віднесений до юрисдикції відповідного господарського суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Тож, виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження в адміністративній справі, оскільки спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. Водночас, рішення суду про закриття справи не обмежує сторони у реалізації свого права на захист в порядку господарського судочинства, за правилами якого слід розглядати дану справу, виходячи з характеру та суб'єктного складу спірних правовідносин.

Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити Позивачеві, що такі позовні вимоги мають вирішуватися в порядку господарського судочинства та віднесені до юрисдикції відповідного господарського суду. Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 238, 241-243, 248, 256 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження в адміністративній справі № 826/15148/16.

2. Роз'яснити Київській міській раді, що заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

3. Роз'яснити Київській міській раді, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович