Справа № 1540/4750/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4750/18
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.,

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в якому, з урахуванням уточнень (а.с.15-16), просила визнати протиправними дії щодо відмови виплатити їй у 2018 році щорічну разову допомогу до 5 травня в сумі 4356,00 грн. та зобов`язати виплатити недоотриману у 2018 році щорічну разову допомогу до 5 травня в сумі 3 726,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог заявила, що у 2018 році, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» №170 від 14.03.2018 року, суб`єктом владних повноважень їй, до 5 травня, виплачена щорічна разова допомога у сумі 630 грн., що не відповідає розміру виплат, встановлених ч.5 ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції станом на 25.12.1998 року (три мінімальних пенсій за віком).

Позивачка вважає, що що сума недоплаченої допомоги складає суму 3 726 грн., позаяк зміни, що вносились у Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суперечать Конституції України та звужують обсяг існуючих прав і свобод.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суб`єкт владних повноважень при нарахуванні та виплаті позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 року № 170, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Бюджетним кодексом України.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 його оскаржила, вважаючи, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та у зв`язку з цим, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове - про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги наполягає на тому, що рішення суду першої інстанції, прийнято в порушення норм Конституції України, а тому не може вважатися законним та обґрунтованим.

Так, із посиланням на статтю 22 основного Закону вважає, що при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Вважає, що в даному випадку відбулось звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача наголошує про законність та обґрунтованість судового рішення та про безпідставність вимог апеляційної скарги, а тому просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ураховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи та додержання норм матеріального і процесуального права, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, зважаючи на наступне.

Установлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини справи свідчать, що ОСОБА_1 є інвалідом 2-ї групи та вдовою учасника Великої Вітчизняної Війни , що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 22.08.2018 року (а.с.9) та довідкою МСЕК №003410 від 14.10.2003 року (а.с.8).

Позивачці проведено виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2018 року як дружині померлого учасника війни у розмірі 630 грн.

17.09.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про виплату недоотриманої щорічної одноразової соціальної допомоги до 5 травня 2018 року у розмірі 3726,00 грн. (а.с.6).

Листом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 02.06.2018 року №03-Б-10416/1-п позивачці в цьому було відмовлено з підстав того, що виплата у розмірі 630,00 грн. проводилася відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» №170 від 14.03.2018 року.

Аналіз фактичних обставин справи та законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову.

Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов ураховуючи наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вид щорічної разової грошової допомоги та її розмір був встановлений Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року №367-XIV.

Даним Законом, статтю 15 було доповнено частиною 4 (в подальшому частина 5), яка передбачала, що дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників війни, визнаних за життя інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружились вдруге, щорічна разова грошова допомога виплачується в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком.

Однак, Законом України від 28 грудня 2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набув чинності 01 січня 2015 року, розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, із набуттям чинності Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VIII Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня, встановленого статтею 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 14.03.2018 р. №170 встановлено, що у 2018 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» членам сімей загиблих і дружинам (чоловікам) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників війни та жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге, виплачується у розмірі 630,00 грн.

Апелянт, стверджуючи про те, що при встановленні розміру щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня необхідно керуватися виключно статтею 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не враховує наступне.

Конституційний Суд України, розглядаючи звернення щодо відповідності нормам Конституції України, наділення Кабінету Міністрів України повноваженнями встановлювати розміри соціальних виплат, виходячи з можливості їх бюджетного фінансування, у своєму рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як зазначено у рішенні, Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов`язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно із частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення №4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайно є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв у часі раніше.

За наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що виплачуючи позивачу в 2018 році допомогу до 5 травня в розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 р. №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності до законів та Конституції України.

Суд першої інстанції правильно застосував нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, прийнятий на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Крім того, колегія суддів бажає зазначити, що зміна вищенаведеного законодавства не можна розцінювати як звуження змісту і обсягу конституційних прав позивача.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, зазначено, що законодавчі норми можуть змінюватися, а передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними.

Європейський суд з прав людини зазначає, що механізм реалізації соціально-економічних прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

До того ж , слід звернути увагу на справу Європейського суду з прав людини Явас та інші проти Туреччини (№ 36366/06).

Суть справи складалася з того, що заявникам було скорочено пенсії за віком через дефіцит бюджету. У деяких випадках пенсії було зменшено на 50%. Оскільки таке скорочення суперечило принципу визнаних прав, останні подали позов до національних судів, але їх вимоги були відхилені. Звернувшись до ЄСПЛ, заявники, покликаючись, зокрема, на статтю 1 Протоколу № 1 (захист власності) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, скаржилися на зменшення розміру їх пенсії порівняно з правом, встановленим на час їх виходу на пенсію. Скарга заявників була відхилена, оскільки ЄСПЛ не встановив порушення статті 1 Протоколу №1.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права, викладена у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №466/2894/17, яка, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, повинна враховуватися судом.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та вірно зазначена юридична кваліфікація встановлених фактів, колегія суддів, згідно зі ст. 316 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.3 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності відносяться, зокрема, справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення перерахунку, здійснення, надання, одержання допомоги.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність права у учасників справи на касаційне оскарження рішення, окрім випадків, встановлених ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, встановлених ч.5 ст.328 КАС України.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 13.05.2019 року.