Справа № 140/702/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/4043/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Заверухи О. Б., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М. Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяни Олексіївни про зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Смокович В. І.,

час ухвалення рішення - 20.03.2019 року, час не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - не зазначена,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т. О ., в якому просив зобов`язати відповідача здійснити державну реєстрацію припинення обтяження у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 та зобов`язати здійснити державну реєстрацію припинення іпотеки на вказаний житловий будинок і земельну ділянку.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на протиправності відмови приватного нотаріуса Ариванюк Т. О., як спеціального суб`єкта, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до чинного законодавства, у знятті заборони відчуження та припинення іпотеки спірного майна, оскільки на момент такої відмови зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки припинені, а тому цю справу необхідно розглядати в порядку адміністративного судочинства. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач (апелянт) - ОСОБА_1 у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності позивача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Представник позивача (апелянта) - ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач - Ариванюк Т. О. у судове засідання не прибула, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності відповідача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 червня 2004 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний банк "Синтез" було укладено кредитний договір №230604/1.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №230604/1 27 липня 2004 року між тими ж сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку було передане майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки ПАТ "Акціонерний банк "Синтез" №1148 від 03 жовтня 2012 року заборгованість позивача перед банком повністю погашена. Разом з тим, постановою Правління Національного банку України №479 від 03 листопада 2010 року відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Синтез". Надалі, 31 жовтня 2014 року між Національним банком України, ліквідатором Публічним акціонерним товариством "Акціонерний банк "Синтез" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Покровський, Левківський та партнери" (Управитель) було укладено договір про передавання в управління непроданих активів.

09 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Національного банку України з проханням надати лист-підтвердження про припинення кредитного договору №230604/1 від 23 червня 2004 року та договору іпотеки від 27 липня 2004 року.

Листом №20-0010/45056 від 17 серпня 2018 року Національний банк України запитуваного підтвердження не надав та роз`яснив позивачу право захисту порушених прав та інтересів у судовому порядку відповідно до ст.16 ЦК України.

З метою зняття заборони відчуження та припинення іпотеки на вказане нерухоме майно позивач звернувся до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т. О., надавши лист Національного банку України №20-0010/45056 від 17 серпня 2018 року та довідку ПАТ "Акціонерний банк "Синтез" №1148 від 03 жовтня 2012 року.

Разом з тим, листом №414/01-16 від 31 жовтня 2018 року відповідач відмовив позивачу у вчиненні дій щодо зняття заборони відчуження та припинення іпотеки. Ця відмова мотивована ненаданням повідомлення кредитора про погашення позики, повідомлення про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки).

ОСОБА_1 вважає, що відмова приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т. О. у знятті заборони відчуження та припинення іпотеки спірного майна порушують його майнові права та інтереси, як власника такого майна.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки предметом судового розгляду у цій справі є поновлення права позивача розпоряджатись належним йому нерухомим майном, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин, а тому між сторонами наявний спір про право.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п.1 та п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

П.7 ч.1 ст.4 КАС України передбачає, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Таким чином, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 826/27224/15, від 27 листопада 2018 року у справі 820/3534/17, а також сформована у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №804/578/16, і відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою приватного нотаріуса Ариванюк Т.О. у знятті заборони відчуження та припинення іпотеки спірного майна, оскільки на момент такої відмови зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки припинені.

Колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги ОСОБА_1 полягають у зобов`язанні здійснити державну реєстрацію припинення обтяження у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки кадастровий номер якої НОМЕР_1 та зобов`язанні здійснити державну реєстрацію припинення іпотеки на вказаний житловий будинок і земельну ділянку фактично покликані на відновлення прав позивача у зв`язку із незаконною, на його думку, відмовою у знятті обтяженням нерухомого майна, яке відбулось на виконання цивільно-правових угод та пов`язане із намаганням відновити своє порушене право як власника на це майно.

Таким чином, метою позову є захист права позивача, як власника майна, на внесення у державні реєстри відомостей про припинення обтяження у вигляді заборони відчуження нерухомого майна. Здійснення такого захисту судом залежить від вирішення питання про припинення між позивачем і банківською установою договірних зобов`язань за цивільними угодами (кредитним договором і договором іпотеки), а вирішення вказаних питань виходить за межі компетенції суду адміністративної юрисдикції, а тому предметом судового розгляду у цій справі є не стільки дії та рішення приватного нотаріуса, як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки поновлення права позивача розпоряджатись належним йому нерухомим майном, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що з урахуванням суб`єктного складу учасників справи такий спір має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства, оскільки у цій справі існує невирішений спір про право, а тому подальше оспорювання правомірності набуття особою цього права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства у зв`язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності у контексті правовідносин щодо володіння, користування і розпорядження об`єктами нерухомого майна.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у постанові від 05 грудня 2018 році по справі 757/1660/17ц Велика Палата Верховного Суду вирішила, що розгляд одного спору про право на нерухоме майно або про його обтяження чи вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства не є підставою вважати публічно-правовим і розглядати за правилами адміністративного судочинства інший спір - про скасування рішення чи запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно або його обтяження, прийнятого державним реєстратором чи внесеного ним до відповідного державного реєстру на користь одного з учасників цивільної або господарської справи під час її розгляду чи після її вирішення. Ці спори залежно від суб`єктного складу теж мають розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір не відноситься до публічно-правових, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судом за правилами цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів також звертає увагу на те, п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність розгляду даної справи за правилами цивільного судочинства, ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі №140/702/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
Судді О. Б. Заверуха
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 10 травня 2019 року.