Справа № 640/640/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/640/19 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Шурка О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 - фізичної особи-підприємця на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 фізичної особи-підприємця до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01.10.2018, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 - фізична особа-підприємць з позовом до Головного управління ДФС у Київській області в якому просив суд визнати протиправним та скасувати:

- податкові повідомлення - рішення від 01.10.2018 № , № , ;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 01.10.2018 № Ф-;

- рішення від 01.10.2018 № про застосування штрафних санкцій.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі за вказаним позовом.

04 лютого 2019 року позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову відповідно до змісту якої останній просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу - Головному управлінню Державної фіскальної служби у Київській області, а також його територіальним підрозділам, іншим органам Державної фіскальної служби України, органам і підрозділам Державної виконавчої служби України, нотаріусам, реєстраторам примусове виконання оскаржуваних рішень, нарахування пені і штрафів за їх невиконання позивачем у добровільному порядку, встановлення податкової застави, арештів, інших заборон щодо майна позивача на підставі оскаржуваних рішень.

Вимоги вказаної заяви обґрунтовані тим, що на переконання позивача невжиття перелічених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або поновлення порушених чи оспорюваних його прав або інтересів, за захистом яких він звернувся до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 листопада 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою та посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог ч. 1 та 2 ст. 317 КАС України просив суд скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву та вжити заходів забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує про те, що внаслідок прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва необґрунтованого рішення про відмову у вжитті заходів забезпечення його позову, відповідачем було протиправно розпочато процедуру виконання неузгоджених податкових грошових зобов'язань.

З огляду на зазначене, апелянт стверджує, що невжиття заходів забезпечення позову вже завдало значної шкоди його правам та свободам.

Крім того, апелянт звертає увагу суду, що предметом його позовних вимог є скасування рішень відповідача про нарахування йому грошових зобов'язань, а не рішень про їх примусове стягнення, а тому на його думку, висновок суду першої інстанції, що вжиття заходів забезпечення у спосіб, визначений у його заяві, буде фактичним вирішенням справи по суті є помилковим.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, до суду не з'явилися.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів визнала за можливе здійснити апеляційний розгляд даної справи у порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову позивач, обґрунтовуючи необхідність заборони відповідачу - Головному управлінню Державної фіскальної служби у Київській області, а також його територіальним підрозділам, іншим органам Державної фіскальної служби України, органам і підрозділам Державної виконавчої служби України, нотаріусам, реєстраторам примусове виконання оскаржуваних рішень, нарахування пені і штрафів за їх невиконання позивачем у добровільному порядку, встановлення податкової застави, арештів, інших заборон щодо майна позивача на підставі оскаржуваних рішень до вирішення спору по суті посилається виключно на те, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або поновлення порушених чи оспорюваних його прав або інтересів, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи жодних доказів на підтвердження відповідних доводів позивачем до суду першої інстанції не надавалось.

Таким чином, приймаючи рішення про відмову у задоволенні заяви позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду достатніх доказів в обґрунтування заяви та належних доказів наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, а також неможливості захисту прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів забезпечення позову. Крім того, судом першої інстанції було також вказано, що ознаки протиправності оскаржуваних рішень відповідача підлягають встановленню при вирішенні справи по суті.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову та відсутність підстав для її задоволення.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Разом з цим, частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

У свою чергу, відповідно до вимог пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008 року "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятий Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов'язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

З наведеного вбачається, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Таким чином, з наведеного вбачається, що суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні.

Отже, згідно з вимогами чинного законодавства, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Водночас, як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підтвердження доводів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивачем взагалі не було надано будь-яких доказів. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що невжиття заходів забезпечення позову вже призвело до негативних для нього наслідків, оскільки відповідачем було розпочато процедуру виконання неузгоджених податкових зобов'язань, з огляду на наступне.

Так, на підтвердження вказаних доводів апелянтом було надано суду копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 лютого 2019 року № 58345614 з примусового виконання вимоги № Ф-129683-51. Проте, колегія суддів зазначає, що вказана вимога не є предметом оскарження у даному спорі.

Із доданого до апеляційної скарги рішення про опис майна у податкову заставу також не можливо встановити на підставі якого саме боргу уповноваженою особою відповідача було прийнято відповідне рішення.

Тобто, з наведеного слідує, що надані апелянтом докази не стосуються предмету даного спору.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у разі, якщо позивач вважає протиправними дії суб'єкта владних повноважень щодо примусового виконання неузгоджених податкових зобов'язань, останній має право звернутись до суду з позовною заявою про їх оскарження, а також оскаржити прийняті внаслідок вчинення таких незаконних дій рішення.

Щодо посилання апелянта на проведення відповідачем камеральної перевірки та визначення йому розміру штрафних санкцій у зв'язку з несплатою узгодженої суми грошового зобов'язання, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень п. 57.4. ПК України пеня та штрафні санкції, нараховані на суму грошового зобов'язання (її частку), скасовану за результатами адміністративного чи судового оскарження, також підлягають скасуванню, а якщо такі пеня та санкції були сплачені, вони підлягають зарахуванню в рахунок погашення податкового боргу, грошових зобов'язань або поверненню в порядку, встановленому статтею 43 цього Кодексу.

З огляду на зазначене, колегією суддів не встановлено обставин за яких невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. Апелнтом не надано жодних доказів, які свідчать про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, оскільки є лише припущеннями позивача. Жодних доказів на підтвердження обставин щодо реального обмеження його законних прав та інтересів оскаржуваними рішеннями відповідача - позивачем суду також не надано.

Таким чином, позивачем не доведено, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову призведе до невідворотних наслідків та у разі встановлення судом порушення його прав, для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Крім того, колегія суддів зауважує, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, що є однією з обов'язкових умов для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки такі ознаки можуть бути виявлені судом тільки на підставі з'ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв'язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

За наведених обставин та враховуючи, що позивач не довів необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням приписів частини 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва про відмову у вжитті заходів забезпечення позову є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями ст.ст. 150-154, 311-313, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - фізичної особи-підприємця залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню не підлягає відповідно до статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя

А.Б. Парінов

Судді

О.О. Беспалов

О.І. Шурко