Справа № 0440/4895/18
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 квітня 2019 року

м. Дніпро

справа № 0440/4895/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2018 року (суддя Кадникова Г.В.)

у справі № 0440/4895/18

за позовом ОСОБА_4 в інтересах якого діє ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018 №177-18 про відмову у визнанні позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем під час прийняття рішення від 01.06.2018 №177-18 не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.09.2018 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018 №177-18 про відмову у визнанні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявою громадянина Туреччини ОСОБА_4 .

Суд виходив з того, що відповідачем не надано належної оцінки та не здійснено належної перевірки щодо ситуації станом на день арешту позивача та знаходження його протягом 10 років у в'язниці, а також, за яке діяння ОСОБА_4 засуджено до довічного позбавлення волі, яка політична ситуація була на той час та яким чином вона змінилася на теперішній час.

При цьому, суд зазначив, що заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають притулку, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв у межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом але не на його підставі. Рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018р. №177-18 прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача.

Також суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягє поновленню шляхом зобов'язання відповідача оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявою громадянина Туреччини ОСОБА_4 , з урахуванням висновків суду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач вказує про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що позивачем не доведено реальну загрозу його життю та свободі перебування у країні походження або повернення до неї.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

На вимогу апеляційного суду відповідачем подані додаткові документи на підтвердження підстав прийняття оскаржуваного рішення № 177-18 від 01.06.2018.

Позивач, представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечують, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Туреччини, за національністю курд, віросповідання - мусульманин.

Одружений - 07.07.2015 укладено шлюб з громадянкою України ОСОБА_5 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 , виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області)

Від шлюбу подружжя має дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про народження, виданого Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

04.05.2017 ОСОБА_4 у посольстві Республіки Туреччини в Україні за своїм зверненням отримав документ про реєстрацію дитини.

В квітні 2012 року виїхав із Туреччини в Ірак ( Ербіль), 25.04.2015 прибув на територію України.

Проживав на території України на підставі посвідки про тимчасове місце проживання серії НОМЕР_2 , виданої 19.10.2015, термін дії якої був продовжений до 13.09.2017.

21.11.2017 позивач звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, як ним зазначено в заяві-анкеті на батьківщині позивачеві загрожує довічне ув'язнення по причині політичного переслідування, тому повернутися до Туреччини не має можливості. По рішенню суду позивач має відбувати довічне ув'язнення через участь у партії DHKR-C, але фактично позивач не перебував у складі цієї партії.

Вказану заяву позивача прийнято ГУ ДМС України в Дніпропетровській області до розгляду та 21.11.2017 видано довідку про звернення за захистом в Україні.

Співробітниками ГУ ДМС України в Дніпропетровській області проведено співбесіду з позивачем, яка відображена у протоколі від 28.11.2017.

У даному протоколі зазначені такі відомості, надані позивачем стосовно себе під час проведення цієї співбесіди:

- ОСОБА_4 вказує, що на час проведення співбесіди він перебуває в розшуку в Туреччині, паспорт громадянина Туреччини, за яким позивач в'їхав в Україну, вилучений в посольстві Туреччини в Україні, до якого позивач звернувся з повідомленням про народження сина. На даний час жодних документів, які б посвідчували особу, у позивача немає. В розшуку в Інтерполі не знаходиться;

- ОСОБА_4 стверджує, що при виїзді із Туреччини проблем у нього не було. Після виїзду із Туреччини перебував в Ербілі в Іраку, потім виїхав до Грузії на відпочинок влітку 2014 року, повернувся до Іраку, а потім 25.04.2015 в'їхав в Україну. В Іраку познайомився із своєю майбутньою дружиною, з якою одружився в Україні в 2015 році. В Іраку до міграційної служби як шукач притулку не звертався, оскільки мав паспорт і легально передував в Іраку. В Україну в'їхав з метою одруження.

- ОСОБА_4 стверджує, що джерелом його доходів є допомога рідних із Туреччини (мати, сестри, брат), з якими позивач підтримує зв'язок телефоном, через Інтернет. Рідні не перебувають в жодній партії;

- стосовно питання про причини еміграції із Туреччини ОСОБА_4 вказав, що оскільки був засуджений, він мав покинути територію Туреччини. Звинувачення полягають в тому, що він начебто був членом партії DHKR-C (нелегальної партії), хоча насправді цього не було. До заявника застосовувалось фізичне насилля з боку поліції Туреччини. ОСОБА_4 відбував 10 років призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, із тюрми вийшов 31.03.2006, втім суд ще продовжується. В 2012 році від свого адвоката стало відомо про рішення суду про його довічне ув'язнення, яке заявник вважає несправедливим;

- у відповідь на питання чого саме ОСОБА_4 боїться, якщо повернеться до Туреччини, останній відповів про наявне рішення про довідне ув'язнення;

- у відповідь на питання, за яких обставин ОСОБА_4 міг би повернутись до Туреччини, останній відповів, що у разі зміни обставин і відсутності переслідувань.

Заявником наданий переклад копії Рішення Вищого Суду іменем турецького народу від 21.10.2009, відповідно до якого ОСОБА_4 засуджений за злочин: порушення конституції, членство в збройній терористичній організації, спричинення шкоди майну.

За результатами розгляду вищевказаної заяви та матеріалів справи ОСОБА_4 № 2017 DP 0002 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області підготовлено Висновок від 08.12.2017 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ч.ч.1, 4 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як зазначено у вказаному Висновку, інформація з Інтернет джерел підтверджує зміст заяви ОСОБА_4 та відповіді,отримані від заявника під час співбесіди.

11.12.2017 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області виданий наказ № 102 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким вирішено прийняти до оформлення документи для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянина Туреччини ОСОБА_4 .

20.02.2018 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з ОСОБА_4 проведено додаткову співбесіду, оформлену відповідним протоколом.

Під час додаткової співбесіди позивач повідомив, що в партіях, в яких він був членом (демократична партія, мусульманська соціалістична демократична партія) дії на зміну конституції не здійснювались. Це легальні партії і відношення до цих партій не було причиною переслідувань. Членом нелегальної партії DHKR-C заявник не був. Отримане рішення суду від 2012 року про засудження ОСОБА_4 є остаточним рішенням і оскарженню не підлягає.

06.03.2018 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, розглянувши особову справу громадянина Туреччини ОСОБА_4 № 2017 DP 0002, склав Висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджений в.о. начальника Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області 06.03.2018.

У підсумку даного Висновку зазначено, що в результаті аналізу матеріалів особової справи № 2017 DP 0002 та інформації щодо політичної ситуації у Туреччині у громадянина Туреччини ОСОБА_4 відсутні умови для надання статусу біженця, передбачені п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», також заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у п.13 ч.1 ст.1 цього ж Закону для надання додаткового захисту, а саме:

- заявник не є вагомою особою у політичному житті країни громадянської належності, він не вів та не веде активну політичну діяльність проти існуючого державного устрою Туреччини;

- твердження заявника щодо політичної ситуації у Туреччині підтверджуються інтернет-джерелами та вказують на його обізнаність з цього питання, але не підтверджують обґрунтованість побоювань заявника та причини його небажання повернутися до країни свого походження;

- небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де, як стверджує заявник, існує його переслідування в рамках чинного законодавства країни громадянської належності, може бути спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій;

- заявник довгий час проживав у різних країнах, а саме: Ірак та Україна, але із заявою шукача захисту звернувся лише після того, як не зміг продовжити термін дії посвідки на тимчасове проживання в Україні та перейшов на нелегальне становище.

Як вказано в цьому ж Висновку , для проведення визначених законодавством перевірок надсилались запити.

26.12.2017 № 55/2-7922 Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області надано відповідь, відповідно до якої обставин, за наявності яких громадянина Туреччини ОСОБА_4 не може бути визнано біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, не виявлено.

12.02.2018 № 8/18/014/140/244 від відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області за обліками інформаційно-пошукової системи (ІПС) e-FSF2, що згідно з перевіркою № 1574, за обліками Генерального секретаріату Інтерполу громадянин Туреччини ОСОБА_4 в міжнародному розшуку не перебуває.

На підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказами наявності умов для визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області, відповідачем - Державною міграційною службою України встановлено відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», внаслідок чого прийнято рішення від 01.06.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Туреччини ОСОБА_4 .

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про необґрунтованість такого рішення.

Стаття 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI визначає порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч.1, 2, 7 ст.7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Стаття 8 Закону № 3671-VI встановлює порядок попереднього розгляду заяв, в абз.1 ч.1 якої встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч.4 ст.8 Закону № 3671-VI).

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні (ч.5 ст.8 Закону № 3671-VI).

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено у статті 9 Закону № 3671-VI.

Так, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами ст.10 вказаного Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, аналіз положень Закону № 3671-VI свідчить, що розглядаючи заяву після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як зазначено вище, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону, а саме: не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Отже, для визначення біженцем особи, яка не є громадянином України, наявними мають бути обставини, що ця особа не може користуватися захистом країни громадянської належності внаслідок:

- побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- такі побоювання є обґрунтованими, тобто доводяться дійсно існуючими обставинами.

При цьому згідно з п.F «Відмінність економічних мігрантів від біженців» Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967 р., які стосуються статусу біженців) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Разом з тим, у п. 37 вищевказаного Керівництва визначено, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Крім того, у п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця і особи без громадянства в Україні» 25.06.2009 № 1, звернуто увагу судів на те, що згідно з наведеною вище Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:а) расової належності;б) релігії;в) національності (громадянства);г) належності до певної соціальної групи;д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI - особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до статті 15 Директиви ЄС 2011/95/EU від 13.11.2011, яка визначає підстави для надання додаткового захисту, як ризик отримання серйозної шкоди у формі:

а) смертна кара:

в) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження,

с) серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Отже, наведені в п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI обставини повинні мати не загальний характер, а бути реально можливими саме відносно до особи, що звернулася з заявою про надання їй відповідного статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено вище, рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 01.06.2018 № 177-18 прийнято з дотриманням законодавчо встановленої процедури.

В результаті вивчення і оцінки документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено відповідність фактів, викладених заявником про країну свого походження, складну політичну ситуацію в Туреччині і на час прийняття рішення. В той же час відповідачем враховано, що ОСОБА_4 не причетний до подій, які сталися в Туреччині у 2016 році, оскільки і цей період перебував в Україні, а також не є членом партії РПК, тому небажання повертатися через актуальну політичну ситуацію в країні громадянської належності шукача захисту не прийнято як правдоподібне. Відповідач також посилається на інтернет-джерела, які підтверджують існування терористичної партії DHKR-C, в членстві якої заявник обвинувачується за рішенням суду.

Відповідачем досліджена надана позивачем інформація, що до вказаної партії він не належав, пред'явлені йому звинувачення були підписані ним під тиском і по відношенню до нього застосовувалось фізичне насилля.

З цього приводу зазначено, що у 2002 році на всій території Туреччини відмінена смертна кара, при виїзді із Туреччини у позивача проблем не було, як не було проблем і при отриманні ним 23.05.2012 нового паспорта громадянина Туреччини вже після того, як йому стало відомо про рішення суду щодо його покарання. В 2017 році позивач звернувся в Консульство Туреччини в Україні за паспортом для свого сина, що також за твердженням відповідача, свідчить, що заявник не мав ніяких побоювань щодо переслідування країною свого походження. Злочин, який інкримінований позивачеві, не передбачає покарання у вигляді смертної кари, тому відповідач зазначає, що відповідний елемент серйозної шкоди, який міститься в п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, не досліджувався.

Отже, при розгляді заяви позивача ДМС України дійшла висновку, що дії позивача вказують на те, що отримання статусу біженця, це спроба легалізації на території України, оскільки інших підстав він не має, фактично заявник є мігрантом, а не біженцем.

Втім, виходячи з встановлених судом у даній справі обставин, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що оскаржуване рішення є необґрунтованим.

Аналіз наведених вище правових норм в їх сукупності свідчить про наявний у відповідача обов'язок при розгляді документів заявника перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

В спірному випадку, приймаючи рішення від 01.06.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Туреччини ОСОБА_4 , відповідач не надав оцінку та не дослідив всі документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, вже після підготовленого та затвердженого в.о. начальника Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області 06.03.2018 висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, але до прийнятого відповідачем рішення від 01.06.2018 № 177-18, 13.03.2018 ОСОБА_4 оголошено в міжнародний розшук з метою арешту та екстрадиції, ініціатор розшуку - ПОО Турречина.

29.03.2018 Головним управлінням національної поліції в Дніпропетровській області проведено перевірку та направлено повідомлення заступнику прокурора Дніпропетровської області та керівнику Нікопольської місцевої прокуратури про встановлення місцезнаходження гр. ОСОБА_4 та вирішення питання щодо його затримання.

18.04.2018 працівниками Нікопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області затримано ОСОБА_4 з метою арешту та екстрадиції, у зв'язку з перебуванням його в міжнародному розшуку з 13.03.2018 за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.146, ст.ст.59, 31, 33, 40 Кримінального кодексу Турецької Республіки.

Ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2018 року застосовано до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) тривалістю не більше 12 місяців.

Екстрадиційний арешт застосований до ОСОБА_4 у зв'язку з надходженням до Міністерства юстиції України запиту Генеральної республіканської прокуратури м.Стамбул від 06.02.2018 про видачу ОСОБА_4 для відбуття кримінального покарання за вироком суду у вигляді довічного позбавлення волі.

Як зазначено у запиті про видачу правопорушника від 06.02.2018, вироком 14-го Вищого кримінального суду м.Стамбула №2002/105 від 20.05.2002 у справі №1996/354 підсудний був засуджений до обтяжуючого довічного позбавлення волі.

Цей вирок оскаржений та скасований. Справа направлена на повторний розгляд. В результаті повторного розгляду справи, вироком 14-го Вищого кримінального суду м.Стамбула №2009/260 від 21.10.2009 у справі №2003/315 підсудний визнаний винним у вчиненні злочину «замах на насильницьку зміну конституційного ладу».

Компетентні органи Турецької Республіки зазначають, що під час винесення вироку 14-м Вищим кримінальним судом м.Стамбула встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 у 1995 році, читаючи журнали, які дав йому ОСОБА_12 відчув симпатію до організації «Революційна народна визвольна партія /фронт» (ОНКР/С) і через деякий час приєднався до угрупування «Революційні народні сили» у мікрорайоні Гюлтепе. Брав участь в акціях кидання «коктейлю Молотова», давав вказівку повісити плакати, проводив демонстрацію, вчинив замах на насильницьку зміну або скасування повністю або частково Конституції Турецької Республіки та вчиняв дії по змушенню розпуску Великих Національних Зборів Туреччини.

20.08.1996 ОСОБА_4 взято під варту і він 10 років перебував у в'язниці Туреччини.

ОСОБА_4 подано скаргу до Європейського суду з прав людини за №35257/04, відповідно до ст.34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проти Турецької Республіки.

Рішенням Європейського суду з прав людини встановлені наступні обставини:

20 серпня 1996 року позивача спіймали та взяли під варту за підозрою у вступі до незаконного угрупування РНВПФ (Революційна народно-визвольна партія-фронт), допомозі їй та покриванні.

3 вересня 1996 року позивача затримано.

6 грудня 1996 року Республіканський прокурор Суду державної безпеки м. Стамбул висунув обвинувачення позивачеві щодо його членства разом з іншими особами в угрупуванні, яке було заборонене статтею 168/1 старого Кримінального кодексу.

20 травня 2002 року Суд державної безпеки м. Стамбул визнав позивача винним через те, що він провадив діяльність з метою якої було відділення частини земель країни, вересня Касаційний суд відмінив рішення суду першої інстанції на підставі того, що було встановлено згідно з якою статтею Кримінального кодексу позивач вважаєш винним у вчинені злочину. Касаційним судом встановлено, що позивач притягнутий відповідальності, яка не відповідає приписам закону, за подію яка не мас місця обвинувальному акт від 6 грудня 1996 року».

06.10.2009 Європейським судом з прав людини винесено рішення у справі ОСОБА_4 . проти Турецької Республіки та встановлені порушення статей 5 §3 та 6 §1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

31 березня 2006 року ОСОБА_4 звільнили з в'язниці на тій підставі, що за європейськими стандартами затримання не може перевищувати ліміт 10 років.

З 2006 по 2007 роки, після звільнення з в'язниці, ОСОБА_4 проходив обов'язкову військову службу в державній армії, в бойових діях участі не приймав, а служив як рядовий-піхотинець.

Вироком 14-го Вищого кримінального суду міста Стамбула Республік Туреччини від 21.10.2009 року №2009/260 у справі №2003/315, який набрав законної сили 27.02.2012 ОСОБА_4 призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі за замах на насильницьку зміну конституційного ладу (нотаріально засвідчену, легалізовану та належно переведену з турецької мови копію вироку долучено до матеріалів справи).

Генеральною республіканською прокуратурою м.Стамбул від 06.02.2018 здійснено запит про видачу ОСОБА_4 для відбуття кримінального покарання за вироком суду у вигляді довічного позбавлення волі за політичний злочин - замах на насильницьку зміну конституційного ладу.

Наведені вище документи та обставини, які мають пряме значення для результату розгляду заяви ОСОБА_4 , залишились без належної оцінки відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення, тому висновки органу міграційної служби про відсутність підстав для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не можуть вважатися обґрунтованими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення Державної міграційної служби України від 01.06.2018 №177-18 прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та таким, що підлягає скасуванню.

З приводу висновку суду першої інстанції, що порушена права позивача підлягають захисту шляхом зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за заявою громадянина Туреччини ОСОБА_4, апеляційний суд зазначає, що такий висновок суду не узгоджується з наведеними вище правовими нормами Закону № 3671-VI, що регламентує процедуру розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та не відповідає фактичним обставинам справи.

Законодавчо встановлена процедура наданні особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачає певні етапи: попередній розгляд заяви; розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів; прийняття рішення за заявою.

У даному випадку попередній розгляд заяви позивача відбувся, за результатом якого прийнято відповідне рішення про оформлення документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області № 102 від 11.12.2017.

Отже, в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Одночасно, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки питання прийняття такого рішення відноситься виключно до компетенції органів Державної міграційної служби України.

Разом з тим, приймаючи до уваги, що відповідач не в повному обсязі вивчив та перевірив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає, що з метою повного захисту прав позивача, слід вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нової - про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2018 року у справі № 0440/4895/18 скасувати в частині зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за заявою громадянина Туреччини ОСОБА_4 .

Прийняти нове рішення в цій частині.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Туреччини ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2018 року у справі № 0440/4895/18 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко