Справа № 820/4165/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 р.Справа № 820/4165/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Тацій Л.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, повний текст складено 02.11.18 року по справі № 820/4165/18

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

доГоловного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив:визнати незаконними дії Головного управління державної фіскальної служби у Харківській області щодо видачі ліцензії реєстраційний номер 08 від 21.07.2016 р. із порушенням строку прийняття відповідного рішення; визнати протиправними та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій ГУ ДФС у Харківській області від 15.12.2017 р. № та рішення про застосування фінансових санкцій ГУ ДФС у Харківській області від 15.12.2017 р. №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані рішення винесені всупереч вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а дії є протиправними.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2018 року по справі № 820/4165/18 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.11.2017 р. співробітниками Головного управління ДФС України в Харківській області було проведено фактичну перевірку магазину, в якому здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1, за результатами якої складено Акт про результати фактичної перевірки від 23.11.2017 р. №21081/20-40-40-01-10/НОМЕР_1, яким зазначено порушення вимог ч. 14 ст.15, ч. 37 ст. 15 Закону України від 19.12.1995 р. №481/95-ВР "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" із змінами та доповненнями.

В ході проведення перевірки було встановлено факт реалізації алкогольних напоїв за період з 16.07.2016 р. по 20.07.2016 р. включно без наявності відповідної ліцензії, що є порушенням ст. 15 Закону №481/95-ВР, а саме роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

На підставі Акту перевірки відповідачем винесено оскаржувані рішення про застосування фінансових санкцій.

Не погодившись з такими рішення відповідача та його діями щодо видачі ліцензії із порушенням строку прийняття відповідного рішення, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку про їх необґрунтованість.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що він 05.07.2016 року звернуся з заявою до уповноваженого органу в особі Південної ОДПІ ГУ ДФС Харківській області про переоформлення ліцензії на новий термін, але відповідач по справі із порушенням строку розгляду заяви видав ліцензію лише 11.08.2016 р., терміном дії якої з 21.07.2016 року до 21.07.2017 тобто не у продовж 10 днів, а на 16 день (розпочала дію так як фактично отримано на 37 день). Після чого, без будь-яких доказів 23.11.2017 р. співробітниками ГУ ДФС України в Харківській області було проведено фактичну перевірку за результатами якої складений акт №21081/20-40-40-01-10/НОМЕР_1 та винесено рішення про застосування фінансових санкцій від 15.12.2017 року № та рішення про застосування фінансових санкцій від 15.12.2017 року №, якими визначена фінансова санкція у вигляді штрафу по 17000 грн., всього 34000 грн.

На підставі цього, апелянт зазначив, що порушення закону допущенні виключно внаслідок дій відповідача і на час прийняття рішення (грудень 2017) жодним належним та допустимим доказом не підтверджувався.

Також апелянт послався на те, що акт (довідка) про результати фактичної перевірки з питань додержання суб'єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов'язковими до виконання при здійсненні виробництва і обігу підакцизних товарів за № 21081/20-40-40-01-10/НОМЕР_1 від 23.11.2017 не можна вважати належним та допустимим доказом, так як він містить недостовірні відомості.

Про внесення недостовірних даних до акту перевірки за № 21081/20-40-40-01-10/НОМЕР_1 від 23.11.2017 свідчить той факт, що незважаючи на його зміст і надані для перевірки документи, в останньому не міститься даних здійснення торгівлі алкогольними напоями в період з 16.07.2016 р. по 20.07.2016 р., тобто в акті перевірки відсутні найменування, кількість, ціна та дата здійснення реалізації алкогольних напоїв.

Крім цього, в вищезазначеному акті вказано, що здійснювалося зберігання алкогольних напоїв в місцях зберігання не внесених до єдиного реєстру, однак не конкретизовано яких саме місця і де саме їх зберігали, якими доказами це підтверджується.

Тобто інспектори в описовій частині акту перевірки за № 21081/20-40-40-01-10/НОМЕР_1 від 23.11.2017 замість зазначення результатів перевірки із зазначенням порушень зазначили своє припущення, так як вони не могли здійснити описання (зазначення/фіксацію) ситуації, яка мала місце за декілька місяців до дня фактичної перевірки, описані факти жодним чином та жодним доказом не підтверджуються.

Апелянт також послався на те, що відповідач не мав права проводити такий захід контролю, як фактична перевірка, а тому всі докази, які отримані внаслідок незаконних дій є неналежними і на їх підставі ухвалювати рішення неможливо.

Що стосується наведених вище доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами даються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади в містах, районах, районах у містах Києві та Севастополі за місцем торгівлі суб'єкта господарювання терміном на один рік і підлягають обов'язковій реєстрації в органі доходів і зборів, а у сільській місцевості - і в органах місцевого самоврядування за місцем торгівлі суб'єкта господарювання.

Судовим розглядом встановлено, що позивач отримав ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями НОМЕР_2 (реєстраційний номер 96) на період з 15.07.2015 р. до 15.07.2016 р. та наступну №08 термін дії з 21.07.2016 р. до 21.07.2017 р., що свідчить про те, що у період з 15.07.2016 р. по 20.07.2016 р. ліцензія на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями в магазині позивача за адресою: АДРЕСА_1 була відсутня.

Колегія суддів зазначає, що державну політику щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров'я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України визначає Закон України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" (далі - Закон № 481/95-ВР).

Механізм застосування фінансових санкцій, передбачених ст.17 Закону № 481/95-ВР, визначений Порядком застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2003 № 790.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону № 481/95-ВР установлено, що за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Згідно з абз. 5 ч. 2 ст. 17 Закону №481/95-ВР до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової (включаючи імпорт та експорт) і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій - 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17000 гривень.

Судовим розглядом встановлено, що згідно електронних копій розрахункових документів, що надходять на сервери ДФС України, підтверджується факт реалізації алкогольних напоїв ФОП ОСОБА_1 у період з 16.07.2016 р. по 20.07.2016 р. (а.с. 50), тобто реалізація алкогольних напоїв відбувалася протягом періоду, за який у позивача була відсутня відповідна ліцензія, а тому контролюючим органом правомірно застосовано штрафні санкції в цій частині.

Крім того, відповідно до положень ст. 15 Закону №481/95-ВР зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, внесених до Єдиного реєстру, незалежно від того, кому належить таке місце зберігання, або того, за заявою якого суб'єкта господарювання таке місце зберігання було внесено до Єдиного реєстру. Внесення даних до Єдиного реєстру проводиться на підставі заяви суб'єкта господарювання з обов'язковим зазначенням місцезнаходження місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, а також: для юридичних осіб - найменування, місцезнаходження, коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; для фізичних осіб - підприємців - прізвища, імені, по батькові, місця проживання, реєстраційного номера облікової картки платника податків.

В ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не має ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, а місце зберігання зазначених напоїв (магазин за адресою: АДРЕСА_1 не внесено до Єдиного реєстру.

Відповідно до абз. 12 ч. 2 ст. 17 Закону №481/95-ВР до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі зберігання спирту, або алкогольних напоїв, або тютюнових виробів у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру, - 100 відсотків вартості товару, який знаходиться в такому місці зберігання, але не менше 17000 гривень.

На підставі цього, колегія суддів зазначає, що контролюючим органом правомірно застосовано штрафні санкції в цій частині.

Що стосується посилання апелянта на те, що у контролюючого органу були відсутні підстави проводити фактичну перевірку, колегія суддів зазначає, що дії відповідача щодо проведення перевірки не є предметом розгляду в межах цих правовідносин, а тому судом не може надаватися оцінка правомірності чи неправомірності таких дій.

Що стосується посилання апелянта на те, що контролюючим органом не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту здійснення реалізації алкогольних напоїв за період з 16.07.2016 р. по 20.07.2016 р., колегія суддів зазначає, що цей факт підтверджується електронною копією розрахункових документів, що надходять на сервери ДФС України (а.с. 50). Посилання на цей доказ також міститься в акті (довідці) № 21081/20-40-40-01-10/НОМЕР_1 від 23.11.2017 р.

Що стосується посилання апелянта на незаконність дій відповідача стосовно видачі ліцензії із порушенням строку прийняття відповідного рішення, колегія суддів зазначає, що ст. 15 Закону №481/95-ВР передбачено, що роздрібна торгівля алкогольними напоями або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Приписами ч. 28 ст. 15 Закону № 481/95-ВР передбачено, що ліцензія на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями або тютюновими виробами або рішення провідмову в її видачі видається заявнику не пізніше 10 календарних днів з дня одержання зазначених у цьому Законі документів.

Наведене свідчить про те, що законодавець передбачив строк, в межах якого уповноважений орган вправі розглянути заяву суб'єкта господарювання про видачу ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями або тютюновими виробами, і такий строк становить 10 календарних днів з дня отримання відповідної заяви, тобто початок перебігу десятиденного строку законодавцем пов'язується саме з моментом отримання контролюючим органом відповідного пакету документів.

Судовим розглядом встановлено, що 12.07.2016 р. до контролюючого органу надійшла заява від позивача (вхідний реєстраційний № 4446/ФОП) на одержання нової ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями за вищевказаним місцем здійснення господарської діяльності та за результатами розгляду заяви ФОП ОСОБА_1, відповідачем була підготовлена та видана суб'єкту господарювання ліцензія на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями (реєстраційний № 08) терміном дії з 21.07.2016 р. до 21.07.2017 р., що свідчить про те, що заява позивача була розглянута у строку, що визначений ч. 28 ст. 15 Закону № 481/95-ВР та за результатами розгляду цієї заяви позивачу видано нову ліцензію, а тому з боку відповідача незаконних дій вчинено не було.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2018 року по справі № 820/4165/18 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2018 року по справі № 820/4165/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Тацій З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 08.05.2019 року