Справа № 440/967/19
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/967/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Супруна Є.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання - Лисака С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Андрієнка С.А.,

представника відповідача з довіреністю - Новоселецької І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/967/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

19 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі - відповідач, ГУ ДФС у Полтавській області), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу від 26.11.2018 №Ф-4268-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 15 819,54 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на обставини порушення його прав через безпідставну, як на його думку, вимогу відповідача сплатити борг з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (надалі - ЄСВ), обов'язок зі сплати якого на позивача не поширюється. Наголошував, що підприємницька діяльність ним не здійснювалася з моменту реєстрації, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (надалі - Реєстр), відповідно до якого за критерієм пошуку по реєстраційному номеру його облікової картки платника податків записів не знайдено. Вказував, що звертався у 2000 році із заявою про зняття з реєстрації до ДПІ у м. Полтаві, у зв'язку з чим вважав свою підприємницьку діяльність припиненою.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2019 клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи задоволено, а справу призначено до розгляду з викликом учасників.

08.04.2019 відповідач подав до суду письмовий відзив, у якому висловив свої заперечення проти позову. Зазначив, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а податкова вимога - такою, що відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідно до інформаційної системи органів фіскальної служби ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ДПІ у м. Полтаві та з 21.01.1997 здійснює діяльність на загальній системі оподаткування, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності не відбулася (а.с. 24-25).

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Як стверджує позивач, у 1997 році він був зареєстрований Шевченківською (на той час Октябрською) районною у м. Полтаві радою як приватний підприємець. Проте з моменту реєстрації позивач фактично не здійснював підприємницьку діяльність та не отримував прибутку, тому у 2000 році він звернувся з відповідною заявою до державних органів, в тому числі і до ДПІ у м. Полтаві, надавши відповідну довідку МВС України про те, що не отримував печатку і штамп. Інспектором ДПІ ОСОБА_1 було повідомлено про те, що він знятий з обліку як приватний підприємець.

Незважаючи на факт припинення позивачем підприємницької діяльності у 2000 році, ГУ ДФС у Полтавській області була сформована та направлена на адресу ОСОБА_1 податкова вимога №Ф-4268-50 від 26.11.2018 про сплату заборгованості з ЄСВ в сумі 15 819,54 грн (а.с. 8).

У зв'язку з цим позивач в усному порядку звернувся за роз'ясненням причин виникнення даної заборгованості до працівників ДПІ у м. Полтаві, які обіцяли розібратися у даному питанні.

Проте, 12.03.2019 на адресу позивача надійшла постанова Шевченківського ВДВС від 06.02.2019 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДФС у Полтавській області суми коштів у розмірі 15 819,54 грн.

На чергове звернення позивача до ДПІ у м. Полтаві працівники пояснили, що спірна заборгованість виникла за 2017-2018 роки по сплаті ЄСВ.

Не погоджуючись з нарахованою заборгованістю, позивач звернувся до суду за оскарженням податкової вимоги №Ф-4268-50 від 26.11.2018.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.08.2010 №2464 (надалі - Закон №2464).

Відповідно до статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців).

З 01.10.2013 функції адміністрування єдиного соціального внеску передані від Пенсійного фонду України до Міністерства доходів і зборів України, яке перетворено шляхом реорганізації у ДФС України (постанова КМУ від 21.05.2014 №160 "Про утворення Державної фіскальної служби").

Законом України від 06.12.2016 №1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону №2464, що діють з 01.01.2017, зокрема щодо обов'язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Платники нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Законом України від 21.12.2016 №1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2017 - 3200 грн.

Частиною п'ятою статті 8 Закону №2464 для зазначеної категорії платників встановлена обов'язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

З прийняттям Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" були внесені зміни до Закону №2464, що діють з 01.01.2018, зокрема щодо строків сплати зобов'язань платниками єдиного внеску.

Так, з 01.01.2018 всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої статтею 4 Закону №2464 категорії страхувальників, зобов'язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абзац третій частини восьмої статті 9 Закону №2464).

Законом України від 07.12.2017 №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 - 3 723 грн.

Відповідно, щоквартальний платіж для кола платників, визначених абзацом третім частини восьмої статті 9 Закону №2464, у 2017 році становив 2 112,00 грн (3200 х 3 х 22%), у 2018 році - 2457,18 грн (3723 х 3 х 22%).

Статтею 6 Закону №2464 визначено обов'язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пунктів 6, 7 статті 13 Закону №2464 та розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Статтею 25 цього ж Закону визначено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Враховуючи вищевикладене, на підставі Закону №2464 та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, контролюючим органом було нараховано ФОП ОСОБА_1 недоїмку зі сплати ЄСВ у розмірі 15 819,54 грн, оформлену вимогою №Ф-4268-50 від 26.11.2018 (а.с. 8).

До вимоги увійшли:

- розрахункова сума єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448 грн;

- єдиний внесок за І квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн;

- єдиний внесок за ІІ квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн;

- єдиний внесок за І квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.

Позивач стверджує, що фактично припинив підприємницьку діяльність ще у 2000 році, позаяк відповідач, не спростовуючи дану обставину належними доказами, продовжує нараховувати єдиний внесок.

Надаючи оцінку твердженням позивача з цього приводу, суд виходить з наступного.

В силу положень пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" №755-IV від 15.05.2003 (в редакції чинній станом на момент формування спірної податкової вимоги) державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об'єднання, професійної спілки, її організації або об'єднання, політичної партії, організації роботодавців, об'єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 7, 8 статті 4 вказаного Закону, державна реєстрація базується, крім іншого, на таких основних принципах: обов'язковості державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; публічності державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та документів, що стали підставою для її проведення; державної реєстрації за заявницьким принципом; об'єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі; внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виключно на підставі та відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Державний реєстратор у день державної реєстрації припинення фізичної особи-підприємця у порядку, визначеному статтями 47-50 цього Закону, зобов'язаний надіслати відповідним органам статистики, державної податкової служби. Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування повідомлення про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем та відомості реєстраційної картки про проведення державної реєстрації припинення фізичної особи-підприємця (ст. 51 вищезазначеного Закону).

Системний аналіз наведених норм Закону №755-IV свідчить на користь висновку про те, що статус суб'єкта підприємницької діяльності напряму пов'язаний з обставинами державної реєстрації такого статусу та наявністю відповідного запису в Реєстрі.

Повертаючись до встановлених судовим розглядом обставин, суд звертає увагу на те, що відповідно до листа Головного управління статистики у Полтавській області від 18.04.2019 №03.3-21/261-19, наданого ОСОБА_1 на його запит, в ЄДРПОУ станом на 18.04.2019 по Полтавській області не значаться суб'єкти, у яких ОСОБА_1 перебував би у статусі керівника. Також зазначено, що база даних ЄДРПОУ не містить відомостей щодо засновників суб'єктів (а.с. 41).

Аналогічно, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 15.03.2019 за №24366414 встановлено відсутність записів за результатами пошуку за реєстраційним номером облікової картки платника податків позивача (а.с. 9).

Встановлені судом обставини щодо відсутності доказів державної реєстрації позивача у відповідному статусі відповідачем не спростовані. Натомість відповідач посилається на обставини перебування ОСОБА_1 на податковому обліку в інформаційних системах органів фіскальної служби.

Однак, суд не приймає до уваги такі докази відповідача лише з урахуванням відсутності в матеріалах справи належних доказів щодо наявності у ОСОБА_1 статусу суб'єкта підприємницької діяльності, у зв'язку з чим така особа не охоплюється колом платників єдиного внеску, наведеним у статті 4 Закону №2464 та відповідно ця особа не несе обов'язку, передбаченого абзацом третім частини восьмої статті 9 Закону №2464, щодо сплати внеску.

За таких обставин суд визнає протиправною спірну вимогу ГУ ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф4268-50 від 26.11.2018 та скасовує її.

Відтак, позовні вимоги належить задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тож понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36014, ) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 26.11.2018 №Ф-4268-50 про сплату боргу (недоїмки).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36014, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням положень п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складений 02.05.2019.

Суддя Є.Б. Супрун