Справа № 520/2237/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

10.05.2019 р. справа №520/2237/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за процедурою письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області про скасування рішення,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про скасування рішення Управління Державної міграційної служби у Київській області від 08.10.2018р. №151 про скасування дозволу на імміграцію в Україну стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Ухвалою суду від 10.05.2019 року замінено відповідача по справі Головне управління Державної міграційної служби України в Київській області на Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в порядку правонаступництва.

Аргументуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що спірне рішення суперечить закону, оскільки відповідач не має жодних допустимих підстав на підтвердження правомірності прийняття ним оскаржуваного рішення, крім того копію рішення не було надіслано позивачу у визначений законодавством строк.

Відповідач, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, згідно наданого відзиву зазначив, що позивач отримав дозвіл на імміграцію як батько іммігранта, при цьому на час отримання дозволу на імміграцію донька позивача не набула статусу іммігранта, також не було підтверджено її статус громадянина України, отже наданий йому дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню. На підставі вищевикладеного просив відмовити в задоволенні адміністративного позову. Через канцелярію суду представником позивача подано клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Третя особа, Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області, письмово свою правову позицію по суті заявленого позову не висловив.

Дослідивши приєднані до справи докази, суд установив такі обставини спору.

Позивач в 2007 р. звернувся до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області з заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно Висновку затвердженого начальником ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області 20.02.2007 року вказано за доцільне прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" та вказано, що донька заявника згідно пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Відповідно її батьки можуть отримати дозвіл на імміграцію згідно пункту 6 частини 2 статті 4 Закону як батьки іммігранта.

Відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області 20.02.2007 року прийнято рішення №17/-4350 про надання вказаному іноземцю дозволу на імміграцію в Україну.

З листа Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області від 05.07.2018 №6301.8.1/13478-18 встановлено, що до ГУ ДМС України в Харківській області звернувся громадянин СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з заявою щодо здійснення обміну посвідки на постійне проживання в Україні, у зв`язку з чим управління звернулось до заступника начальника УДМС України в Київській області з проханням повідомити підстави видачі тимчасової посвідки на постійне проживання на ім`я гр. СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., серії НОМЕР_1 видану 20.02.2007 ВПРФО ГУМЗС України в Київській області, терміном дії безстроково.

УДМС України в Київській області листом №3201.4/6941-18 від 11.07.2018 року повідомлено Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області, що рішення ВГІРФО ГУ МВС України про надання дозволу на імміграцію в Україну та документування вищезазначеного громадянина посвідкою на постійне проживання в Україні прийняте з порушенням вимог законодавства. Управлінням ДМС України розглядається питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянинуВ`єтнаму ОСОБА_1 . Відповідно до п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого ПКМ України від 26.12.2002 року, управління звернулось з проханням повідомити особу з цього приводу та відібрати письмові пояснення і направити їх на відповідну адресу для подальшої роботи.

Супровідним листом ГУ ДМС в Харківській області від 30.07.2018 року №6301.8.1-16194/63.2.18 направлено до УДМС України в Київській області пояснення громадянина СВР ОСОБА_1 , згідно яких останній відмовився від надання свідчень.

Згідно Висновку затвердженого заступником начальника УДМС України в Київській області від 08.10.2018 року щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину В`єтнам ОСОБА_6 , встановлено, що дозвіл позивачу на імміграцію в України, був виданий незаконно, оскільки право на отримання дозволу на імміграцію мають батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. Проте, неповнолітня донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на момент прийняття документів у її батька, не мала дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено її належність до громадянства України, що на думку відповідача, свідчить про те, що позивач не може бути визнан батьком іммігрантки. Зважаючи на викладене, відповідачем було установлено, що позивачем для отримання дозволу на імміграцію було подано неправдиві відомості.

Також вказано, що відповідно до пункту шостого частини 7 статті 9 Закону, для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 Закону, подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні. Однак, законодавством України передбачено, що лише повнолітня дитина (з 18 - річного віку) може нести фінансові зобов`язання перед батьками. Отже у даному випадку, вимога ст. 9 Закону взагалі виконана бути не може.

У зв`язку з встановленими обставинами, зазначено про необхідність скасувати дозвіл на імміграцію в Україну від 20.02.2007 р., виданий громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 20.02.2007 р.

На підставі вищевикладеного, Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області складено спірне рішення № 151 від 08.10.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну стосовно громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 .

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію"; процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 р. № 1983 (далі за текстом - Порядок №1983).

У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку, в редакції, яка діяла на час надання посвідки, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що представником відповідача не надано до матеріалів справи докази надіслання позивачу спірного рішення. Позивачу стало відомо про існування спірного рішення після надання ГУ ДМС в Харківської області відповіді від 20.02.2019 року №6301.8.1-3771/63.2-19 на звернення представника позивача ОСОБА_5 , щодо дійсності посвідки на постійне проживання в Україні. Після чого позивач звернувся за захистом своїх прав до суду, отже адміністративний позов поданий в межах строків звернення до суду встановлених ст. 122 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення вмотивовано п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", за яким, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції (ч.1 ст.4 Закону України "Про імміграцію").

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію").

Відповідно до п.3 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Частиною 6 статті 7 Закону України "Про громадянство" встановлено, що особа, яка народилася на території України від іноземця і особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства того з батьків, який є іноземцем, є громадянином України.

З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що позивач, як батько та законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 при подачі документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну, надав усі необхідні документи відповідно до положень ЗУ "Про імміграцію" за результатами розгляду яких ВГІРФО ГУМВС України в Київській області було прийнято рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію від 20.02.2007 року.

Підставою для складання відповідачем висновку та прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію стали встановлені у ході перевірки обставини щодо відсутності у неповнолітньої доньки позивача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозволу на імміграцію або набуття нею громадянства України. А відповідно, на той час, рішення про дозвіл на імміграцію на підставі поданих позивачем документів про надання йому дозволу на імміграцію було передчасним. На підставі зазначених обставин відповідачем було встановлено, що позивач не був батьком іммігранта. А тому, контролюючий орган дійшов висновку про наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію позивача.

Разом з тим, суд звертає увагу, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та не виявило підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, у зв`язку із чим 20.02.2007 прийнято рішення про надання громадянину Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію" та задокументовано його посвідкою на постійне проживання.

Проте, відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про скасування такого дозволу.

Судом з матеріалів справи встановлено, що донька позивача, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула громадянство України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 .

Суд вважає, що відповідачем, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2007 році дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Аналіз обставин прийняття рішення №151 від 08.10.2018 про скасування позивачу дозволу на імміграцію дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Вказані висновки також наведенні в постанові Верховного суд від 18.04.2018 року по справі № 820/2262/17.

Частиною 5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Додатково суд вважає за необхідне відзначити, що відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Не містять матеріали справи і доказів подання іноземцем у процедурі одержання дозволу на імміграцію спотвореної, перекрученої, неправдивої, недостовірної інформації, котра об`єктивно не могла бути перевірена відповідним державним органом управління.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Критерії до рішення владного суб`єкта наразі викладені у ч. 2 ст. 2 КАС України, де зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд вважає, що оскаржене рішення цим критеріям не відповідає, позаяк не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом Держави у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України.

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі імміграційної справи знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для задоволення заявлених вимог для скасування спірного рішення.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.132, 139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Скасувати рішення Управління Державної міграційної служби у Київській області від 08.10.2018р. №151 про скасування дозволу на імміграцію в Україну стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце знаходження - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (місце знаходження - м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, код ЄДРПОУ - 42552598) витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Старосєльцева