Справа № 1340/6249/18
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1340/6249/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Мричко Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Кулик С.В.,

представника позивача Луки Г.В.,

представника відповідача Поліщук О.С.,

представника третьої особи Стиранки М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 до Львівської міської ради, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві прайм", Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Участь" про визнання протиправною і скасування ухвали, -

ВСТАНОВИВ:

заступник керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 (далі - Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Львівської міської ради (далі - ЛМР, Відповідач), в якому Позивач просить визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради № 4130 від 11.10.2018 "Про надання ТзОВ "Ві прайм" та ТзОВ - фірма "Участь" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Русових, 11".

Одночасно позивачем у справі подано заяву про вжиття заходів до забезпечення позову (арк. справи 29-30).

Згідно з ухвалою суду від 02.01.2019 у задоволенні заяви заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 до Львівської міської ради про визнання протиправною і скасування ухвали - відмовлено.

Ухвалою суду від 02.01.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Одночасно судом до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ві прайм" та Товариство з обмеженою відповідальністю - фірма "Участь".

30.01.2019 представником Львівської міської ради поданий відзив на позовну заяву (арк. справи 45-47), згідно з яким просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

13.02.2019 позивач подав відповідь на відзив (арк. справи 82-85).

15.02.2019 від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ТзОВ "Ві прайм" надійшли до суду пояснення щодо позову (арк. справи 90-93).

06.03.2019 позивачем подано заперечення на пояснення третьої особи ТзОВ "Ві прайм" (арк. справи 122-126).

06.03.2019 представником відповідача подано додаткові пояснення по справі (арк. справи 127).

Ухвалою суду від 25.03.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що вивченням Львівською місцевою прокуратурою № 1 ухвал Львівської міської ради встановлено, що 11.10.2018 Львівська міська рада прийняла ухвалу № 4130 від 11.10.2018 "Про надання ТзОВ "Ві прайм" та ТзОВ - фірма "Участь" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Русових , 11". Згідно з вказаною ухвалою, Львівська міська рада надала ТзОВ "Ві прайм" та ТзОВ - фірма "Участь" дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0657 га на вул. Русових, 11 у м. Львові для обслуговування нежитлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови. Позивач вказує на те, що будинок на вул. Русових, 11 у м. Львові , належить до пам`яток архітектури місцевого значення і розташований в межах історичного ареалу та зони регулювання забудови міста. Зазначає, що Львівська міська рада не наділена повноваженнями щодо передачі земельних ділянок історико-культурного призначення як земель житлової та громадської забудови. Як на підставу для звернення Позивача до суду в інтересах держави, вказує на відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у таких правовідносинах а також необхідністю захисту інтересів держави. За наведених обставин, вважає оскаржувану ухвалу Львівської міської ради протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідач позову не визнав, свою позицію щодо позову виклав у відзиві на позовну заяву. (арк. справи 45 -47). Зазначає, що ухвалою Львівської міської ради № 4130 від 11.10.2018 "Про надання ТзОВ "Ві прайм" та ТзОВ - фірма "Участь" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул . Русових, 11" надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При тому наголосив, що надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0657 га (у тому числі площею 0,0307 га у межах червоних ліній без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень) на вул. Русових,11 не порушує прав, свобод або законних інтересів Позивача. Крім того, зазначив, що виходячи з аналізу положень Земельного кодексу України (далі - ЗК України), надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не передбачає передачу земельної ділянки у власність чи користування, а є лише одним із етапів відведення земельної ділянки. Надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою не створює безумовного обов`язку в органу місцевого самоврядування щодо затвердження такого проекту та передачі земельної ділянки в користування чи у власність. Також Відповідач зазначив, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за своєю правовою природою є ненормативним індивідуальним актом застосування норм права, який за юридичними наслідками відноситься до правоконстатуючих актів (констатує факт надання згоди), є виконаним в силу самого факту його прийняття, а тому є таким, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям. Таким чином, на думку Відповідача, оскаржувана ухвала є обґрунтованою, оскільки ЛМР при її прийнятті реалізовано дискреційні повноваження власника землі.

Щодо покликання Позивача на те, що земельна ділянка належить до земель історико - культурного призначення, Відповідач зазначив, що відповідно до статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється, зокрема, на підставі рішень органів державної влади, органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Віднесення земельної ділянки до історичного ареалу м. Львова, автоматично не встановлює за останньою цільове призначення - землі історико - культурного призначення. Відповідач наголосив, що межі та режими використання історичного ареалу м. Львова, повинні бути погоджені Львівською міською радою та затверджені Міністерством культури України. Межі історичного ареалу м. Львова та зони регулювання забудови міста, які затвердженні рішенням місцевого самоврядування до Міністерства культури України не подавалися, відтак такі не можна вважати визначеними належними чином.

В доповнення до відзиву надав додаткові пояснення (арк. справи 127), у яких вказав, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді є порушення або загроза порушення інтересів держави. Водночас, Відповідач наголосив, що у позовній заяві Позивача не аргументовано які саме порушення інтересів держави або загроза таких порушень стала підставою подання позову. Враховуючи наведене, Відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач у відповіді на відзив (арк. справи 83-85) зазначив, що згідно з позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду при розгляді справи № 814/1189/16 (постанова від 31.07.2018), відповідна сільська, селищна, міська рада у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст може надавати земельні ділянки у користування лише із земель комунальної власності. У зв`язку з цим, Позивач стверджує про відсутність у Відповідача правових підстав для розпорядження землями, які не відносяться до земель комунальної власності, що свідчить про протиправність рішення, у даному випадку ухвали про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Третя особа - ТзОВ "Ві прайм" надала пояснення щодо позову (арк. справи 90-93), у яких проти позовних вимог заперечив з огляду на їх безпідставність. Наголосив, що обов`язковою умовою надання судового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Третя особа звертає увагу суду на те, що порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наголошено на те, що відповідно до частин 3 та 4 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Третя особа зазначила, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до роз`яснень Конституційного Суду України, викладених у рішенні № З-рп/99 від 08.04.1999, представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. В пункті 4 вказаного рішення Конституційного Суду України зазначено, що враховуючи те, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єктів владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. Водночас, на думку третьої особи, Позивач не пояснив у чому полягає саме інтерес (законний) держави, а послався лише на те, що оскаржувана ухвала порушує норми земельного законодавства. Підсумовуючи усе наведене, третя особа просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач на заперечення пояснень третьої особи - ТзОВ "Ві прайм" надав письмові заперечення (арк. справи 122-126). Зазначив, що оскаржувана ухвала порушує норми діючого земельного законодавства. Тому, підставою для подання прокуратурою позову є відсутність органу уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у даних правовідносинах та зокрема, необхідність захисту інтересів держави, в основі яких, завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих, у даному випадку на охорону землі та дотримання діючого законодавства.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити повністю.

Представник третьої особи ТзОВ "Ві прайм" в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити.

Третя особа ТзОВ фірма "Участь" явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила. Причин неявки представника та відношення третьої особи до позову на адресу суду не надходило.

З`ясувавши зміст спірних правовідносин, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

1.10.2018 Львівська міська рада прийняла ухвалу № 4130 від 11.10.2018 "Про надання ТзОВ "Ві прайм" та ТзОВ - фірма "Участь" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Русових, 11". Згідно з такою ухвалою, надано дозвіл ТзОВ "Ві прайм" та ТзОВ - фірмі "Участь" на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0657 га (у тому числі площею 0,0307 га у межах червоних ліній без права капітального будівництва та посадки багаторічних насаджень) на вул. Русових, 11 для обслуговування нежитлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови.

У вказаній ухвалі також зазначено, що ТзОВ "Ві прайм" та ТзОВ - фірмі "Участь" необхідно подати у встановленому порядку міській раді на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної.

Позивач вважаючи, що вказана ухвала порушує норми діючого земельного законодавства, звернувся в інтересах держави з позовом до суду.

При вирішенні спору, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 вказаного Кодексу.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII.

Відповідно до пункту 16 частини 1 статті 15 Закону прокурором органу прокуратури, зокрема, є заступник керівника місцевої прокуратури.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.

Так, відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

В частині 4 статті 23 цього Закону вказано, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право:

1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом;

2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

В обґрунтування порушення інтересів держави та необхідності їх захисту, Позивач зазначив, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради порушує норми діючого земельного законодавства. При цьому Позивач наголосив, що підставою для подання прокуратурою позову є відсутність органу уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у даних правовідносинах та зокрема, необхідність захисту інтересів держави, в основі яких, завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих, у даному випадку на охорону землі та дотримання діючого законодавства. У зв`язку з чим вказаний позов заявляє в інтересах держави прокурор як Позивач.

Суд зазначає, що з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Як уже зазначалося, відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин.

В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17.

Як видно з позовної заяви та заперечень на відзив, Позивач обґрунтовує наявність "інтересів держави" у наявності порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснюються або неналежно здійснюються органами державної влади, органами місцевого самоврядування, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Аналізуючи положення частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" суд зазначає, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Як уже зазначалося, підставою для звернення прокурора в інтересах держави є відсутність органу уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у даних правовідносинах та необхідність захисту інтересів держави, в основі яких, завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих, у даному випадку на охорону землі та дотримання діючого законодавства.

Суд наголошує, що предметом позову у вказаній справі є оскарження ухвали Львівської міської ради № 4130 від 11.10.2018 "Про надання ТзОВ "Ві прайм" та ТзОВ - фірма "Участь" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Русових, 11".

Згідно з частиною 1 статті 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Відповідно до частини 1 статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до положень статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

Позивач у позовній заяві наголошував, що відповідна сільська, селищна, міська рада у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст може надавати земельні ділянки у користування лише із земель комунальної власності.

На підтвердження вказаного Позивач покликався на позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду при розгляді справи № 814/1189/16 (постанова від 31.07.2018).

Суд погоджується з даним твердженням Позивача та додатково наголошує, що відповідно до частини 1 статті 54 ЗК України у комунальній власності можуть перебувати також і землі історико - культурного призначення.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Відповідно до частини 7 цієї статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Таким чином, суд зазначає, що розпорядження землями, які перебувають у комунальній власності, в тому числі надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки покладено на відповідну сільську, селищну, міську раду, у даному випадку - Львівську міську раду.

Надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не передбачає передачу земельної ділянки у власність чи користування, а є лише одним із етапів відведення земельної ділянки. Надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою не створює безумовного обов`язку в органу місцевого самоврядування щодо затвердження такого проекту та передачі земельної ділянки в користування чи у власність.

Суд також наголошує, що відповідно до частини першої статті 123 ЗК України рішення про надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13.12.2016 року в справі № 815/5987/14.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про охорону культурної спадщини" державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать:

центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини;

орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим;

обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації;

виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство культури України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 495, Міністерство культури України (Мінкультури) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство культури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури та мистецтв, охорони культурної спадщини, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей, державної мовної політики, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері кінематографії.

Мінкультури є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері міжнаціональних відносин, релігії та захисту прав національних меншин.

Згідно з підпунктом 69 пункту 3 вказаного Положення, до основних завдань Міністерства культури України, зокрема, належить участь у здійсненні державного контролю за використанням земель історико-культурного призначення.

Суд зазначає, що про відповідальність Мінкультури та уповноважених ним органів охорони культурної спадщини зазначено у пункті 4 постанови Кабінету Міністрів України № 318 від 13.03.2002 "Про затвердження Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць" на яку покликався Позивач у позовній заяві.

Виходячи з наведеного, на думку суду, Позивачу відомо про наявність уповноважених органів на здійснення відповідних функцій у даних правовідносинах, що спростовує необхідність захисту інтересів держави, у даному випадку охорону землі та дотримання діючого законодавства.

Таким чином, наведене спростовує твердження Позивача про відсутність органу уповноваженого на здійснення державою відповідних функцій у даних правовідносинах, а відтак, свідчить про відсутність підстав для звернення до суду прокурора, у даному випадку заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 з даним позовом в інтересах держави.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17 та від 13.03.2019 у справі №815/1139/18.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що прокурор не обґрунтував наявність підстав для здійснення представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та не довів порушення інтересів держави внаслідок прийняття Львівською міською радою ухвали № 4130 від 11.10.2018 "Про надання ТзОВ "Ві прайм" та ТзОВ - фірма "Участь" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Русових, 11". За таких обставин, на думку суду, відсутні підстави для задоволення позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 до Львівської міської ради, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві прайм", Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Участь" про визнання протиправною і скасування ухвали, слід відмовити повністю.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 до Львівської міської ради, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві прайм", Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Участь" про визнання протиправною і скасування ухвали Львівської міської ради від 11.10.2018 № 4130, - відмовити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.05.2019.

Суддя Мричко Н.І.