Справа № 420/2314/19
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2314/19
УХВАЛА

08 травня 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Дістрібюс’он спортів» до Одеської міської ради, треті особи – Одеська державна академія будівництва та архітектури, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, треті особи – Одеська державна академія будівництва та архітектури, Товариство з додатковою відповідальністю «Одісей-БМУ-11», Товариство з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління № 9 «Одесбуд», про визнання незаконною бездіяльності, визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

18.04.2019 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дістрібюс’он спортів», в якому позивач просив визнати незаконною бездіяльність Одеської міської ради, що виразилась у ненаданні відповідної оцінки бездіяльності ОДАБА та не скасуванні оскаржуваного рішення; зобов'язати Одеську міську раду скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.03.2009 № 350 та рішення Одеської міської ради від 09.10.2013 № 4053-VI або скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.03.2009 № 350 та рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 № 4053-VI; зобов'язати Одеське міську раду розглянути на сесії Одеської міської ради питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ фірмі «Дістрібюс’он спортів» за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 59 для будівництва та експлуатації 12-16 багатоповерхового двосекційного будинку.

Ухвалою суду від 23.04.2019 позовну заяву залишено без руху у зв’язку із невідповідністю вимогам ст. ст. 123, 160, 161 КАС України.

03.05.2019 до канцелярії суду надійшла уточнена позовна заява із додатками, в якій позивач просить суд визнати незаконною бездіяльність Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності ОМР, що виражається у ненаданні відповідної оцінки бездіяльності ОДАБА, нескасуванні у відповідності до Закону рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.03.2009 № 350 та рішення Одеської міської ради від 09.10.2013 № 4053-VI, невиконанні вимог Закону та недбальстві, що потягло за собою тяжкі наслідки, а також непередачу на сесію ОМР відповідного проекту рішення щодо надання дозволу на розроблення землевпорядної документації для ТОВ фірма «Дістрібюс’он спортів» за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 59; відповідно статті 416 Цивільного кодексу України та статті 102-1 Земельного кодексу України вважати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.03.2009 № 350 та рішення Одеської міської ради від 09.10.2013 № 4053-VI такими, що втратили чинність, а Одеська державна академія архітектури та будівництва такою, що втратила дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 59; зобов’язати Департамент комунальної власності ОМР виготовити та передати на сесію Одеської міської ради відповідний проект рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ фірмі «Дістрібюс’он спортів» за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 59 для будівництва та експлуатації 12-16 багатоповерхового двосекційного будинку.

Вивчивши подані матеріали, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження за адміністративним позовом слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб’єктів владних повноважень.

Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв’язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов’язує надавати такі послуги виключно суб’єкта владних повноважень, і спір виник у зв’язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб’єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв’язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб’єкта владних повноважень або іншої особи.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Головне завдання адміністративної юстиції - утвердження верховенства права над адміністративним свавіллям, захист прав і законних інтересів громадян від неправомірних дій і рішень органів виконавчої влади і, врешті-решт, забезпечення законності у сфері публічного управління.

Публічно-правові відносини можна визначити як врегульовані правом суспільні відносини, що складаються в процесі здійснення державою, її органами та посадовими особами, іншими суб'єктами владних повноважень. Публічне право є певним чином функціонально-структурною підсистемою права, яка виражає державні, міждержавні і суспільні відносини. До предмета правового регулювання публічним правом належать такі об'єкти: побудова і функціонування держави та її інститутів; інститути громадянського суспільства; механізм і рівні самоврядування; засади правової системи, правотворчості і правозастосування; принципи, норми та інститути міждержавних відносин і міжнародних організацій.

Як зазначено у п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов'язаних із соціальними виплатами" від 9 вересня 2010 року N 19-рп/2010 475, головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура.

Згідно з п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями 54 народних депутатів України та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України (щодо принципу інстанційності в системі судів загальної юрисдикції) від 12 липня 2011 року N 9-рп/2011 476 принцип спеціалізації полягає у створенні відповідних спеціалізованих судів для здійснення цивільного, кримінального, адміністративного, господарського судочинства.

Основними ознаками публічно-правових відносин називають: обов'язкову участь у цих відносинах суб'єкта, який наділений публічно-владними повноваженнями; підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб'єкту владних повноважень (що проявляється у можливості суб'єкта владних повноважень вирішувати питання про права і обов'язки підпорядкованої особи); імперативність публічно-правових відносин; домінування публічно-правового інтересу у цих відносинах.

Адміністративно-правовий спір має певні ознаки. Такі спори виникають у сфері державного управління, в процесі здійснення органами виконавчої влади своїх управлінських функцій. Для цих спорів характерно особливе становище його суб'єктів (учасників спірного правовідношення). Обов'язковим учасником адміністративно-правового спору є наділений владними повноваженнями орган виконавчої влади, місцевого самоврядування, посадові особи, наділені державно-владними повноваженнями. Адміністративно-правовий спір має особливий предмет, що пов'язано з широтою і різноплановістю діяльності управлінського характеру.

Обов'язковою ознакою позовної форми захисту права в адміністративному суді має бути наявність спору про право публічне, тобто спору про права і обов'язки в публічних правовідносинах.

З огляду на позовну заяву, рішенням ВК ОМР від 19.03.2009 № 350 Одеській державній академії будівництва та архітектури надано дозвіл на будівництво двосекційного 13-16 поверхового будинку з вбудовано прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 59, термін завершення будівництва 30.06.2015; затверджено договір пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси № 648/кс від 19.03.2009 р. між виконавчим комітетом Одеської міської ради та ОДАБА.

Рішенням ВК ОМР від 27.04.2010 № 222 внесені зміни до рішення ВК ОМР від 19.03.2009 № 350 в частині продовження терміну завершення будівництва об’єкта до 30.06.2015 та, відповідно, затвердження додаткової угоди № 033/кс від 27.04.2010 до договору пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси № 648/кс від 19.03.2009.

На підставі пунктів 2.2; 2.5; 2.6; 2.7 рішення ВК ОМР від 19.03.2009 № 350 до початку будівництва ОДАБА прийняла на себе зобов’язання: 1) переоформити, відповідно до чинного законодавства, документи, що посвідчують право користування земельною ділянкою; 2) вирішити майнові питання з ТОВ «ДІСТРІБЮС’ОН СПОРТІВ», відповідно до чинного законодавства; 3) замовити в ліцензованій проектній організації проектну документацію на будівництво об’єкта, погодити й затвердити її чинним порядком до 31.12.2009 р.; 4) вирішити питання, відповідно до чинного законодавства, щодо знесення будівлі, розташованої на ділянці забудови; 5) передбачити заходи щодо виключення пошкодження та руйнування споруд та будинків, розташованих на суміжних земельних ділянках; 6) здійснити будівництво 2-секційного 13-16-поверхового жилого будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Банківська, 59, та виконати комплекс робіт з благоустрою прилеглої території, відповідно до узгодженої та затвердженої проектної документації, в термін:- початок -1 квартал 2010 року; - завершення - 1 квартал 2014 року.

У позовній заяві позивач наголошує, що із взятих на себе зобов’язань ОДАБА за 10 років не виконано жодного, чим порушено права ТОВ «Дістрібюс’он спортів», а також територіальної громади міста Одеси.

При цьому позивач відзначає, що юридичною і фактичною адресою ТОВ «Дістрібюс’он спортів» є: м. Одеса, вул. Банківська 57-а і саме на цій земельній ділянці повинно проходити будівництво вказаного у оскаржуваному рішенні будинку. За цією адресою розташована капітальна будівля ресторану в 229, 2 м. кв. Ще на початку 2000-х років земельна ділянка під будівництво ресторану була виділена ЗАТ «Фінанси і кредит Ріелті», а згодом, ТОВ «Дістрібюс’он спортів», придбавши ресторан, переоформила договір оренди на себе (382 м. кв.) Строк дії договору оренди закінчився в 2012 році. Заздалегідь позивач звертався до управління земельних ресурсів з проханням надати дозвіл на оренду чи викуп цієї земельної ділянки, але було отримано відповіді щодо неможливості оренди або викупу в зв’язку з будівництвом Одеською державною академією будівництва та архітектури (ОДАБА) на цьому місці житлового будинку.

Позивач відзначає, що володіє майном, що розташоване на спірній земельній ділянці та має намір отримати її в оренду для будівництва вказаного в оскаржуваному рішенні ОМР Об’єкту.

Також рішенням ОМР від 09.10.2013 № 4053-VI Одеській державній академії будівництва та архітектури було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 59.

При цьому після спливу майже 9 років з моменту укладання Інвестиційного договору наявні наступні порушення умов договору з боку ОДАБА, а саме: 1) будівельний майданчик за актом приймання-передавання Інвесторам-забудовникам не переданий; 2) право на забудову земельної ділянки Інвестор-забудовникам не передано; 3) право користування самою земельною ділянкою, на якій Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 350 від 19.03.2009 року ОДАБА надано дозвіл на будівництво на ОДАБА не оформлено; 4) проект відведення земельної ділянки в оренду не розроблено та не надано на розгляд до ОМР після усунення недоліків. Все наведене вище унеможливлює будівництво Об’єкта.

Крім того, ТДВ «Одіссей» БМУ-11 було отримано дозвіл на розміщення паркану для будівництва вказаного Об’єкту від 05.07.2016 року за № 1957, в строк з 05.07.2016 по 05.07.2017, однак у зв’язку з бездіяльністю ОДАБА вони були вимушені знести паркан після закінчення дії вказаного дозволу, так як ОДАБА не було виконано жодних дій з реалізації Інвестиційного договору.

Відтак, ОДАБА було порушено зобов’язання взяті на себе за рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.03.2009 № 350 та рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 № 4053-VI.

Позивач вважає, що він як власник нерухомості, що розташована на вказаній земельній ділянці, має першочергове право на отримання вказаної земельної ділянки в оренду. Для реалізації власних потреб позивачем разом з інвесторами-забудовниками (СМУ-11 «Одісей і СМУ-9 «Одесбуд») було підписано договір про наміри будівництва на даній земельній ділянці житлового будинку відповідно до рішення Одеської міської раді №4053-VI від 09.10.2013 після отримання усіх необхідних документів.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 5 ЗК України одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Пунктами «а», «в» частини першої статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

За нормами частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Це положення узгоджується з вимогами частини другої статті 16 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі», згідно з якою укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами аукціону.

Зазначені позивачем обставини підтверджують, що в основі спору лежить юридичний конфлікт стосовно права забудови земельної ділянки, на якій розташована належна позивачеві будівля ресторану та за наявності чинних дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду іншим особам, які за твердженнями позивача не реалізовані суб’єктами, яким надані; матеріальними збитками, які нанесені бездіяльністю учасників спору тощо.

Згідно з п.6 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв’язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов’язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.

Оскільки спірні правовідносини пов'язані із захистом порушеного, на думку позивача, права приватної власності на належну позивачеві споруду ресторану, що розташована на спірній земельній ділянці, отримання права користування та забудови земельної ділянки, що випливає із земельних відносин, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ГПК України.

При цьому суд враховує, що якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Із системного аналізу зазначених положень убачається, що не є публічно-правовим спір між суб'єктом владних повноважень та суб'єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Крім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.04.2019 по справі № 921/158/18, відповідно до якого якщо особа стверджує про порушення своїх прав наслідками, спричиненими рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов'язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутим у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень, їх скасування, визнання дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування неправомірними, є способами захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Ураховуючи наведене, зважаючи на суб’єктний склад сторін, суд дійшов висновку, що зазначений спір належить до юрисдикції господарського суду, оскільки спір у ній не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі, й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2016 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною шостою статті 170 КАС України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

При зазначених вище обставинах, враховуючи, що спір стосується приватноправових відносин, - Одеський окружний адміністративний суд не є «встановленим законом судом» щодо розгляду такого спору, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження по справі.

На підставі викладеного та керуючись п.2 ч.1 ст.170 КАС України,

У Х В А Л И В :

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Дістрібюс’он спортів» у відкритті провадження по справі за його позовом до Одеської міської ради, треті особи – Одеська державна академія будівництва та архітектури, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, треті особи – Одеська державна академія будівництва та архітектури, Товариство з додатковою відповідальністю «Одісей-БМУ-11», Товариство з додатковою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління № 9 «Одесбуд», про визнання незаконною бездіяльності, визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії.

Роз’яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Копію ухвали надіслати позивачу разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі через суд першої інстанції протягом п’ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П’ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк