Справа № 420/1684/19
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1684/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Аракелян М.М.

Розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюк Олени Володимирівни від 05.03.2019 року ВП№58532137 про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору та від 05.03.2019 року ВП№58532137 про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2018р. по справі №1540/4744/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів, за період з 27.07.2009р. по 31.05.2018р., у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії в розмірі 38 942,10грн. На підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2018р. по справі №1540/4744/18, яке набрало законної сили, позивачем нарахована компенсація втрат частини доходів.

Нарахована компенсація за вказаний період буде виплачена згідно з Порядком погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018р., Порядком ведення обліку рішення суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою та після прийняття Комісією відповідного рішення та виділення коштів для виплати Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень на цю мету згідно з Порядком №649.

Позивач звертає увагу на те, що згідно пункту 3 частини 5 статті 27 Закону України №1404-VIII виконавчий збір стягується якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Оскільки виконання рішення по справі №1540/4744/18 здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та відповідно Порядком №649, Головне управління вважає, що виконавчий збір щодо виконання рішення суду по справі №1540/4744/18 не підлягає стягненню.

Ухвалою суду від 25.03.2019р. адміністративний позов Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 169 КАС України залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України, та встановлено термін для усунення недоліків шляхом доказів сплати судового збору з доказами його зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України за даною позовною заявою.

08 квітня 2019 року від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків з додатками (вх.№82498/19), чим усунені недоліки, які стали підставою для залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 23.04.2019р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду окремих категорій термінових справ. Призначено судове засідання на 14.05.2019р.

Судом вирішено розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України; відзив на позов до суду не надходив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками справи докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2018р. по справі №1540/4744/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів за період з 27.07.2009р. по 31.05.2018р., у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії в розмірі 38 942,10грн. (а.с.12-14)

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018р. апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2018р. повернуто скаржнику. (а.с.15)

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2018р. по справі №1540/4744/18 набрало законної сили 26.12.2018р.

13.02.2019р. Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №1540/4744/18, за яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, м.Одеса, вул. Канатна, 83) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) суму компенсації втрати частини доходів, за період з 27.07.2009р. по31.05.2018р., у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії в розмірі 38942,10грн.

05.03.2019р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюк О.В. прийнято постанову №58532137 про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору та від 05.03.2019р. №58532137, де зазначено про стягнення виконавчого збору з боржника - ГУПФУ в Одеській області у сумі 16692грн. на підставі ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.7).

Не погоджуючись з постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюк Олени Володимирівни від 05.03.2019 року ВП№58532137 про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору та від 05.03.2019 року ВП№58532137 про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VІІІ від 02.06.2016р. (далі за текстом - Закон № 1404-VІІІ).

Статтею 1 цього Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Частиною 1 ст. 5 Закону Закон №1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Суд зазначає, що згідно ч. 9 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

В обґрунтування протиправності оскаржуваних постанов, добровільного виконання постанови суду представник позивача зазначив, що виплата ОСОБА_1 суми компенсації втрати частини доходів, за період з 27.07.2009р. по 31.05.2018р., буде виплачено після виділення коштів на фінансування з державного бюджету в порядку.

При цьому, позивач фактично визнає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2018р. по справі №1540/4744/18 не виконано в частині виплати за період з 27.07.2009р. по 31.05.2018р., у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії в розмірі 38 942,10грн.

Тобто, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2018р. по справі №1540/4744/18 у повному обсязі не виконано дотепер.

Вирішуючи спір, суд враховує правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, наведений у постанові від 07.03.2018 року у справі №750/7624/17 про те, що ч. 3 ст. 27 Закону №1404-VІІІ прямо передбачає обов`язок боржника сплатити виконавчий збір при примусовому виконанні рішення немайнового характеру, тобто незалежно від провадження державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення.

Суд звертає увагу на те, що виходячи з положень ч.5 ст.26 Закону, у постанові про відкриття виконавчого провадження обов`язково зазначається про стягнення виконавчого збору, що і було зроблено державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження, проте не означає фактичного стягнення виконавчого збору.

Оскільки виконання рішення немайнового характеру передбачає в даному випадку стягнення виконавчого збору, державний виконавець цілком на законних підставах зазначив у постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору, тому підстав для задоволення позову в цій частині суд не убачає.

Відповідно до ч.4 ст.27 Закону державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Отже, правомірним є також винесення 05.03.2019р. державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору, що також не являється ще фактичним стягненням виконавчого збору.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В обставинах даної справи відсутні підстави для задоволення позовних вимог ГУПФУ в Одеській області, оскільки державний виконавець, приймаючи оскаржувані постанови, діяв на підставі ст.ст.26, 27 ЗУ "Про виконавче провадження".

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 260-262, 268, 269, 271, 272, 287, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: 65012, м.Одеса, вул.Канатна, 83) до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (, адреса: 65091, м.Одеса, вул. Розумовська, 37) про визнання протиправними та скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюк Олени Володимирівни від 05.03.2019 року ВП№58532137 про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору та від 05.03.2019 року ВП№58532137 про стягнення виконавчого збору - відмовити повністю.

Роз`яснити учасникам справи, що судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення згідно ч.6 ст.287 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян