Справа № 520/8962/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 р.Справа № 520/8962/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 року , повний текст складено 15.11.2018 року та на додаткове рішення від 07.12.2018р., повний текст складено 07.12.2018р., головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., м. Харків, по справі № 520/8962/18

за позовом ОСОБА_1

до Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київського об`єднаного управління пенсійного фонду України з позовом в якому просить визнати протиправною бездіяльності Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова щодо зупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком; зобов`язати поновити та здійснити виплату ОСОБА_1 усієї суми пенсії за віком з березня 2016р. по вересень 2018р. за цей період; стягнути з Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.; допустити до негайного виконання рішення суду щодо зобов`язання та перерахування та виплати всієї суми як пенсії за віком, так і компенсації втрат частини доходу у звзку з порушенням строків виплати пенсії за віком; зобов`язати Київський ОУПФУ м.Харкова протягом тридцяти днів з моменту рішення у справі подати до суду звіт про виконання його рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.11.2018р. позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова щодо зупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком з 01.09. 2016р. Зобов`язано Київське об`єднане Управління Пенсійного фонду України м. Харкова з 01.09.2016 р. по 01.09.2018р. здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 і допустити негайне виконання у межах платежу за один місяць. У решті вимог позов залишено без задоволення. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Київського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Харкова судовий збір у розмірі 352,40грн.

Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким адміністративний позов залишити без розгляду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що, в свою чергу, призвело до неправильного вирішення справи по суті. В обґрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням на ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» стверджує, що перелік підстав для припинення виплати пенсії не є вичерпним, а тому відповідачем обґрунтовано припинено виплату пенсії позивачу цілком законно у зв`язку з відсутністю за місцем фактичного проживання. Крім того зазначає, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду, а тому, з огляду на положення ст. ст. 122, 123 КАС України, його вимоги не можуть бути задоволені.

Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що позивач є громадянином України, має правовий статус внутрішньо переміщеної особи.

Позивач знаходиться на обліку в Київському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Харкова та до серпня 2016 року отримував пенсію за віком як особа переміщена з тимчасово окупованої території. Остання виплата пенсії відбулася 07.08.2016 року.

Згідно ч.І п.1 Постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 „Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05.03.2015 № , що була надана позивачем при зверненні за пенсією, містить інформацію про фактичне місце проживання за адресою у м . Харкові .

Вперше виплата пенсії позивачу була призупинена у березні 2016 року, так як не було підтверджено місце фактичного перебування ОСОБА_1 07.08.2016 виплати було поновлено та перераховано 16942,20 грн. в рахунок попереднього періоду.

У серпні 2016 року до Управління надійшли Списки внутрішньо переміщених осіб, стосовно яких не підтверджено місце фактичного перебування. Стосовно ОСОБА_1 з`ясувалось, що позивач не проживає за адресою, заявленою у довідці про взяття на облік.

Отже, пенсія призначалась на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

Управлінням було вдруге призупинено виплату пенсії, доки позивач не підтвердить своє фактичне місце перебування згідно діючого законодавства.

При цьому, даних про припинення нарахувань за пенсією або скасування рішення про призначення пенсії (чи втрати юридичної дії цього рішення у будь-який інший спосіб) матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Київським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м.Харкова порушено вимоги ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , оскільки з 01.09.2016 р. позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених вказаною нормою підстав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі по тексту - Закон № 1706-VII) визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною 1 статті 4 Закону № 1706-VII встановлено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі ст. 14 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 637 від 05.11.2014 року призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 509.

Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Отже, умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Відповідно до п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 509, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону № 1706-VII та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20.06.2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 вказаного Закону.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач у встановленому порядку був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа та отримував пенсію за віком.

Проте, позивачу було припинено виплату пенсії починаючи з 01.09. 2016 року.

Колегія суддів зауважує, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV.

Водночас, Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як надходження від органу праці та соціального захисту населення повідомлення про призупинення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі.

Отже, припинення відповідачем виплати пенсії позивачу з 01.09.2016 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058- IV, що свідчить про протиправність дій відповідача.

При цьому, відповідачем не визначено чіткої фактичної підстави, у зв`язку з якою позивачу було призупинено виплату пенсії з 01.09.2016 року, вказано лише - до з`ясування обставин.

Так, ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (в редакції, чинній до 13.01.2016 року) було визначено, що територіальний підрозділ центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), проставляє у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відмітку про реєстрацію місця проживання, а також було визначено перелік реквізитів до довідки.

Відповідно до пункту 7-1 зазначеного Порядку Уповноважений орган щодня формує та направляє в електронній формі відповідному територіальному підрозділу ДМС перелік осіб, яким видана довідка Під час видачі довідки посадова особа уповноваженого органу інформує внутрішньо переміщену особу про обов`язок повідомити протягом 10 днів відповідному територіальному підрозділу ДМС про фактичне місце проживання, а також про зміну фактичного місця проживання або повернення до покинутого місця проживання. Територіальний підрозділ ДМС у триденний строк після повідомлення внутрішньо переміщеною особою про фактичне місце проживання проводить перевірку наведених у довідці відповідних відомостей, проставляє у разі підтвердження таких відомостей на зворотному боці довідки відмітку про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, та щодня подає в електронній формі уповноваженому органові відповідну інформацію. Довідка не є дійсною без проставлення на її зворотному боці зазначеної відмітки. Уповноважений орган вносить інформацію територіального підрозділу ДМС до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб та у разі наявності підстав приймає рішення про зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Разом з тим, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 921-VІІ від 24.12.2015 року, що набрав чинності з 13.01.2016 року, ч. ч. 2-6 ст. 5 вищевказаного Закону України було виключено.

Пунктом 1 статті 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 921-VІІ від 24.12.2015 року довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи було вилучено з переліку документів, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, визначених Законом України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Приписами пункту 4 частини 2 розділу І цього Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 921-VІІ від 24.12.2015 року доповнено частину 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VІІ від 20.10.2014 року положенням, відповідно до якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Крім того, як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

Доводи відповідача щодо можливості призупинення виплати пенсії на підставі постанов Кабінету Міністрів України колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як свідчить зміст рішень Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 02.03.1999 року № 2-рп//99, Конституційний Суд України висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Водночас, колегія суддів зазначає, що непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова Кабінету Міністрів України № 509 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (див. цитату у п. 25 цього рішення).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Встановивши те, що виплата пенсії позивачу припинена не з підстав, передбачених Законом № 1058-IV, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на протиправність таких дій відповідача та зобов`язали Біловодське ОУ ПФУ поновити виплату пенсії позивачу.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Тому, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії є таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з 01.09.2016 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року (справа № 235/4162/17), 20 березня 2018 року (справа № 234/2389/17), а також у рішенні від 3 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про порушення відповідачем вимог статті 19 Конституції України та частини першої статті 49 Закону № 1058-IV, оскільки з березня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 затверджено «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п. 1.5 якого заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Пунктом 2.8 вказаного Порядку встановлено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про пропуск строку звернення до адміністративного суду та з цього приводу зазначає те, що позивачу призупинено лише виплату пенсії, а її нарахування повинно здійснюватися, тому відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV виплата пенсії має здійснюватися без обмеження будь-яким строком, а тому доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем встановленого ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України строку є необґрунтованими.

Аналогічний правовий висновок щодо строків звернення до суду у спорі цієї ж категорії міститься у постанові Верховного Суду від 07.02.2019р. у справі № 408/2686/17-а, від 10.07.2018 року у справі № 319/634/17 (2-а/319/28/2017).

Беручи до уваги вищенаведені норми Порядку та встановлену під час судового розгляду справи безпідставність дій Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова щодо припинення виплати пенсії позивачу, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що порушене право позивач підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання Київського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Харкова з 01.09.2016 р. по 01.09.2018р. здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 і допустити негайне виконання у межах платежу за один місяць.

Доводи апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Щодо апеляційної скарги на додаткове судове рішення від 07.12.2018р., колегією суддів встановлено наступне.

Додатковим рішенням від 07.12.2018р. зобов`язано Київське об`єднане Управління Пенсійного фонду України м. Харкова з 01.09.2016 р. по 01.09.2018р. здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з проведенням нарахувань у порядку Закону України "Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Приймаючи додаткове рішення , суд першої інстанції виходив з того , що судом не вирішено питання щодо зобов`язання Київського ОУПФУ м.Харкова перерахувати та виплатити пенсію позивачу з проведенням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Згідно з частиною 1 статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Таким чином, додатковим судовим рішенням вирішуються окремі правові вимоги, котрі не були вирішені основним рішенням, за умови, якщо з приводу таких позовних вимог досліджувались докази. Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Отже, додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення (постанови чи ухвали) з метою усунення такого недоліку, як неповнота судового рішення, тобто невирішеність якихось питань, які необхідно було вирішити у постанові чи ухвалі.

Так, ОСОБА_1 в позовній заяві просив визнати протиправною бездіяльності Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова щодо зупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком; зобов`язати поновити та здійснити виплату ОСОБА_1 усієї суми пенсії за віком з березня 2016р. по вересень 2018р. за цей період; стягнути з Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.; допустити до негайного виконання рішення суду щодо зобов`язання та перерахування та виплати всієї суми як пенсії за віком, так і компенсації втрат частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за віком; зобов`язати Київський ОУПФУ м.Харкова протягом тридцяти днів з моменту рішення у справі подати до суду звіт про виконання його рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.11.2018р. позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова щодо зупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком з 01.09. 2016р. Зобов`язано Київське об`єднане Управління Пенсійного фонду України м. Харкова з 01.09.2016 р. по 01.09.2018р. здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 і допустити негайне виконання у межах платежу за один місяць. У решті вимог позов залишено без задоволення.

Тобто , колегія суддів звертає увагу на те , що судом першої інстанції при прийнятті рішення від 15.11.2018р. вирішено всі заявлені позовні вимоги, про що відображено у резолютивній частині рішення.

Колегія суддів зазначає , що не відображення судом першої інстанції в описові та мотивувальній частинах рішення від 15.11.2018р. підстав щодо відмови у задоволенні іншої частини позовних вимог не може бути підставою для прийняття додаткового судового рішення , оскільки резолютивна частина містить рішення суду щодо позовних вимог.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно ухвалено додаткове судове рішення, а тому таке додаткове рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316,317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2018р. задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 року по справі № 520/8962/18 залишити без змін.

Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2018р. скасувати .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 13.05.2019 року