Справа № 1.380.2019.000788
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.000788
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представників

від відповідача Катревич Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною відмови надати частину не використаної відпустки за 2018 рік терміном 15 діб та частини відпустки за 2019 рік терміном 15 діб з 21 лютого 2019 року.

Підставами позовних вимог є те, що відповідно до резолюції начальника Львівського прикордонного загону від 12.02.2019 року, наявній на рапорті від 12.02.2019 року за №1506, у наданні відпустки позивачу було відмовлено у зв`язку з переміщенням до 93 прикордонного загону. Разом з тим, станом на 12.02.2019 року наказ про переміщення позивача в інший орган охорони державного кордону виданий не був. Письмової відповіді з обґрунтуванням причин відмови у наданні відпустки надано не було.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що Львівським прикордонним загоном опрацьований графік відпусток і відповідно до цього графіку позивач повинен був іти у відпустку в липні місяці 2019 року. Група правового забезпечення прикордонного загону відповідно до штату складається з двох осіб, а саме: начальник групи та старший юрисконсульт. Старший юрисконсульт групи правового забезпечення з 11.02.2019 року перебувала на лікуванні, а позивач з жовтня 2018 року по лютий 2019 року включно перебував на лікуванні і тільки вийшов на службу й знов виявив бажання піти у відпустку. Позивач відпрацював рапорт на ім`я начальника прикордонного загону щодо надання відпустки з 12.02.2019 року. Даний рапорт цього ж дня був розглянутий начальником загону про що свідчить резолюція як начальника від 12.02.2019 року, так і дата на штампі реєстрації діловодством. Враховуючи вищенаведене, командиром прикордонного загону було прийнято рішення про відмову у наданні відпустки.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач зазначає, що начальником прикордонного загону жодних роз`яснень викладених у відзиві на позовну заяву йому надано не було, було лише накладено резолюцію на рапорті про відмову у наданні відпустки. Причому в рапорті позивач вказав про необхідність пройти лікування під час відпустки. Також, продовжує позивач, заборгованість по відпустці виникла по причині надмірного навантаження під час виконання обов`язків за посадою. Твердження відповідача про те, що відсутність юристів може вплинути на виконання покладених на Львівський прикордонний загін завдань також не в повній мірі відповідає дійсності з підстав того, що керівництвом загону на позивача чинився тиск з метою його звільнення з лав Державної прикордонної служби України.

У запереченні відповідач зазначає, що оскільки командир відповідає за функціонування прикордонного загону, дотримуючись чинного законодавства не мав намірів порушувати нічиї конституційні права, але враховуючи вищезазначені обставини не мав змоги задовольнити прохання позивача щодо надання відпустки, так як група правового забезпечення була б відсутня 100%, що б могло призвести до негативних наслідків. Окрім того, весь час за який могла б виникнути заборгованість (або можна було б використати відпустку) по відпустці, позивач був відсутній на робочому місці. Також, позивачем не надано жодних документальних підтверджень того, що керівництво загону мало намір відносно звільнення позивача.

Позивач позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити з підстав, викладених у заявах по суті.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у заявах по суті, просить в його задоволенні відмовити повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив таке.

ОСОБА_1 12.02.2019 року, у відповідності до п.21 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та з метою необхідності пройти лікування, звернувся з рапортом на ім`я начальника Львівського прикордонного загону про надання йому частини невикористаної відпустки за 2018 рік терміном 15 діб та частини відпустки за 2019 рік терміном 15 діб з 20.02.2019 року.

Відповідно до резолюції начальника Львівського прикордонного загону від 12.02.2019 року, наявній на рапорті від 12.02.2019 року за №1506, у наданні відпустки позивачу було відмовлено у зв`язку з переміщенням до 93 прикордонного загону.

Не погоджуючись з наведеною відмовою у наданні відпустки, позивач звернувся з позовом до суду.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із правомірністю відмови у наданні позивачу невикористаної відпустки.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року за №2232-XII, з наступними змінами та доповненнями, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.3 ст.25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 року за №661-IV, з наступними змінами та доповненнями, військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Як передбачено п.1 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року за №2011-XII, з наступними змінами та доповненнями, Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Пунктом 2 цієї ж статті визначено, що щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Згідно з п.212 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року за №1115/2009, черговість надання військовослужбовцям щорічних основної та додаткових відпусток визначається графіками, які затверджуються начальниками органів Держприкордонслужби, в яких проходять службу військовослужбовці, і доводиться до відома кожного з них у частині, що його стосується, під підпис. При складанні графіків ураховуються інтереси військової служби (забезпечення виконання покладених на орган Держприкордонслужби чи його підрозділи завдань), особисті інтереси військовослужбовців, наявність у військовослужбовця переваг щодо використання відпустки у зручний час. Графік відпусток на наступний рік затверджується щороку до 1 грудня.

Як вбачається з пояснень відповідача, Львівським прикордонним загоном опрацьований графік відпусток і відповідно до цього графіку ОСОБА_1 повинен був іти у відпустку в липні 2019 року.

Як передбачено п.17 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження N 61-4255св18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач звернувся до відповідача з рапортом про надання невикористаної відпустки в період дії особливого періоду.

В матеріалах справи наявна довідка Військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2019 року за №40, відповідно до якої у Львівському прикордонному загоні у групі правового забезпечення за штатом передбачені 2 посади: помічник начальника загону з правової роботи начальник групи правового забезпечення підполковник юстиції ОСОБА_1 та старший юрисконсульт групи правового забезпечення старший лейтенант юстиції ОСОБА_2 .

Як вбачається з листка непрацездатності серії АДП №385772, старший юрисконсульт групи правового забезпечення ОСОБА_2 з 11.02.2019 року перебувала на лікуванні.

За таких обставин, на думку суду, надання позивачеві частини невикористаної щорічної відпустки з 20.02.2019 року по рапорту від 12.02.2019 року призвело б до того, що група правового забезпечення прикордонного загону була відсутня повністю (100%), і це могло призвести до негативних наслідків для військової служби та є порушенням вимог п.17 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відтак, суд вважає, що, відмовляючи позивачу у наданні частини невикористаної щорічної відпустки з 20.02.2019 року, відповідач діяв в інтересах військової служби (забезпечення виконання покладених на орган Держприкордонслужби чи його підрозділи завдань) та у порядку визначеному чинним законодавством.

В той же час, відповідно ч.4 Преамбули Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року за 551-XIV, дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Як передбачено ст.117 даного Статуту, пропозиція, заява чи скарга, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Згідно з ст.118 цього ж Статуту, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання і з приводу їх вжито необхідних заходів або дано вичерпні відповіді. Відмова в задоволенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на закон або військові статути і зазначенням мотивів відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Судом встановлено, що як підтверджується наявними матеріалами справи, відповідачем не було надано належним чином оформленої відповіді на його рапорт від 12.02.2019 року.

За таких обставин, суд вважає за необхідне, у відповідності до ч.2 с.9 КАС України, задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на рапорт позивача від 12.02.2019 року.

Як передбачено ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Однак, задля захисту інтересів позивача виходить за межі позову.

Відтак, в резолютивній частині слід зазначити про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання відповіді на рапорт позивача від 12.02.2019 року.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такі не належить стягувати зі сторін.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненадання відповіді на рапорт ОСОБА_1 від 12.02.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 08 травня 2019 року.

Суддя В.Я.Мартинюк