Справа № 521/7961/16-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 травня 2019 року

Київ

справа №521/7961/16-а

адміністративне провадження №К/9901/42785/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2017 у справі №521/7961/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про зобов'язання поновити виплату пенсії,

УСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив зобов'язати відповідача поновити йому з 01.06.2015 виплату пенсії у раніше призначеному розмірі.

Обгрунтовуючи позов зазначав, що з 01.04.2015 виплату пенсії, призначеної йому відповідно до Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) припинено у зв'язку з тим, що він працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2016 року позов задоволено. Зобов'язано відповідача відновити з 01.06.2015 виплату позивачу пенсії, призначеної відповідно до Закону № 2262-XII.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року скасовано постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2016 року та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що станом на 01.06.2015 не було прийнято закон щодо призначення всіх пенсій, то скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу", а тому підстави для невиплати спецпенсій відпали і з 01.06.2015 перешкоди для виплати йому пенсії відсутні. Вважає, що суд апеляційної інстанцій проігнорував вимоги статей 22, 58 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони покращують становище особи. Також суд апеляційної інстанції не врахував, що рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016 зміни внесені до ч. 1 ст. 54 Закону № 2262-XII, визнані неконституційними.

У запереченні на касаційну скаргу відповідач просить залишити скаргу позивача без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши суддю - доповідача та перевіривши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивач з 2004 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУПФУ в Одеській області) та отримує пенсію відповідно до Закону № 2262-XII.

З 14 листопада 2014 року позивач працює на посаді головного спеціаліста з режиму секретності Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. Має VI категорію та 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування.

З 01.04.2015 виплату пенсії позивачу припинено на підставі Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII, яким внесено зміни до ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Позивач звертався до відповідача з вимогою поновити виплату пенсії, однак ГУ ПФУ в Одеській області листом № 455/О-11 від 15.04.2016 повідомило його про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії з посиланням на положення Законів України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VІІІ, якими встановлені обмеження щодо виплати пенсій особам у період служби в органах місцевого самоврядування.

Не погоджуючись з вказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з 01.06.2015 позивач втратив право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про державну службу", то йому має бути відновлено виплату пенсії відповідно до Закону № 2262-XII.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в оскаржуваних діях відповідача відсутні ознаки протиправності, оскільки підставою для призупинення виплати пенсії позивачу є перебування його на службі в органах місцевого самоврядування.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке.

Частиною 2 ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIIІ, яким внесено зміни до ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" та визначено, що Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Отже, з 1 квітня 2015 року призначені за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії не виплачуються у період служби в органах місцевого самоврядування.

Водночас, відповідно до частин 1 та 2 ст. 99 КАС України (в редакції до 15.12.2017) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи..

Колегія суддів касаційного суду вважає, що будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються його права та законні інтереси. Пенсія є періодичним платежем, про зупинення її виплати позивач знав, а тому в разі незгоди, мав право звернутися до суду.

За змістом ст. 99 КАС України початок відліку строків звернення до суду законодавець пов'язує з моментом не тільки коли особа фактично дізналася про порушення своїх прав, але й повинна була дізнатися.

З огляду на викладене, з урахуванням часу звернення позивача з позовом до суду (29.04.2016), колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги за період з 01.06.2015 до 28.10.2015 року підлягають залишенню без розгляду.

Відповідно до ч. 7 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 911-VIII від 24.12.2015 (набрав чинності з 01.01.2016), тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Таким чином, законодавець з 01.01.2016 по 31.12.2016 тимчасово обмежив виплату пенсії посадовим особам місцевого самоврядування.

Станом на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи судом першої інстанції, вказані норми закону не скасовані та не визнані у встановленому порядку такими, що не відповідають Конституції України.

Разом з тим, відповідно до Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, а саме: перше речення ч. 1 ст. 54, відповідно до якого тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Отже, враховуючи положення ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" в частині того, що підставою для тимчасової невиплати пенсії є період служби в органах місцевого самоврядування, а також те, що позов заявлено та розглянуто судом першої інстанції до ухвалення Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016), відповідач призупинивши виплату позивачу пенсії в період з 28.10.2015 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне також зазначити таке.

Посилання позивача на порушення ст. 22 Конституції України у зв'язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин є безпідставними, оскільки Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, зокрема і у контексті поняття звуження змісту та обсягу прав на пенсійне забезпечення.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників Конституційний Суд України, вказав, зокрема, у Рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011, згідно з яким одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у Рішенні від 25.01.2012 № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

При вирішенні спірних правовідносин Верховний Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішення від 05.09.2017 у справі «Фабіан проти Угорщини» (Заява № 78117/13) (Fabian v. Hungary) параграфи 74 - 82, 84 , у якому Суд у складі Великої Палати зазначив, що у вирішенні "справи стосовно зменшення, зупинення чи припинення соціальної пенсії" мають значення: ступінь втрати пільг; чи був елемент вибору; та ступінь втрати засобів для існування. Оскільки виплата пенсії заявника була призупинена лише в період, коли він був переведений на роботу та він мав можливість вибрати між продовженням державної зайнятості та отриманням його пенсії, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що справедливий баланс між вимогами загального державного інтересу та правами заявника був дотриманий.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача підстав для здійснення позивачу виплати призначеної йому у 2004 році пенсії відповідно до Закону № 2262-XII з 29.10.2015.

За таких обставин, коли суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положень статей 99, 100 КАС України (у редакції до 15.12.2017), постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції повністю встановлено фактичні обставини справи, проте неправильно застосувано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції, залишивши без розгляду позовні вимоги за період з 01.06.2015 по 28.10.2015.

Вимоги щодо скасування постанови суду апеляційної інстанції через порушення норм процесуального права при ухваленні судом апеляційної інстанції ухвал від 15.02.2017 про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження та від 04.04.2017 про призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні, задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Вирішення суддею питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції залежить від наведених у клопотанні обставин, підтверджених відповідними засобами доказування, а також оцінки предмету, суті позовних та інших вимог, значення для особи тих прав та інтересів, які вона намагається захистити в суді.

Отже, у справі, що розглядається, комплексна оцінка вказаних у клопотанні обставин дала суду апеляційної інстанції можливість за внутрішнім переконанням ухвалити рішення про поновлення строку на апеляційне оскарження.

В аспекті наведеного слід також зазначити, що відповідно до статті 341 КАС (у редакції, чинній після 15.12.2017) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Керуючись ст.ст. 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про зобов'язання поновити виплату пенсії за період з 01.06.2015 по 28.10.2015 залишити без розгляду.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про зобов'язання поновити виплату пенсії за період з 29.10.2015 відмовити.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

Судді Верховного Суду