Справа № 741/1679/17
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Соломко І.І.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року Справа № 741/1679/17

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Ніжинського об`єднаного управління

Пенсійного фонду України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Ніжинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дій Ніжинського ОУПФУ щодо переведення позивача з пенсії за віком на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» та проведення відповідного перерахунку пенсії;

- зобов`язання відповідача перевести позивача на пенсію за віком згідно зі ст. 37 Закону України «Про державну службу» та здійснити перерахунок і виплату пенсії, призначеної в розмірі 60% від сум заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з яких були нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 09.11.2017 р., з урахуванням раніше проведених виплат.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норму ст. 37 Закону України «Про державну службу» 1993 року та не враховано положення ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено пенсійний вік для жінок, які народилися з 01.04.1959 р. по 30.09.1959 р., 58 років, а тому, вважає, що вона має право на пенсію не з 60 років, як вказав суд першої інстанції, а з 58 років, що в сукупності з іншими обставинами, зокрема наявним у неї стажем державної служби, надає їй право на пенсію за віком згідно зі ст. 37 Закону України «Про державну службу».

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2019 р. було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, не з`явилися.

Судова колегія вважає, що в даному випадку наявні правові підстави для розгляду апеляційної скарги під час відсутності осіб, які не з`явилися, в порядку ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Ніжинському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України з 22.08.2017 р. та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 19.06.1978 р. по 31.07.2017 р. позивач працювала на посадах в органах місцевого самоврядування.

09.11.2017 р. позивач звернулась до відповідача із заявою про перерахунок її пенсії у в`язку з переведенням пенсії з одного виду на інший відповідно до Закону України «Про державну службу».

14.11.2017 відповідач листом № 465/06 відмовив у переведенні позивача з пенсії одного виду на інший, мотивуючи таке рішення тим, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про несення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.06.2015 р. пенсії відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не призначаються.

Позивач, вважаючи протиправними такі дії відповідача щодо відмови в переведенні її на пенсію державного службовця та здійснення відповідного перерахунку пенсії, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мала станом на 01.05.2016 р. необхідний стаж роботи на посаді в органах місцевого самоврядування, але право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 попереднього Закону України «Про державну службу» на підставі п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень нового Закону України «Про державну службу» вона не набула, оскільки на час звернення до відповідача з відповідною заявою не досягла шістдесятирічного віку.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII), «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом.

Право на пенсійне забезпечення гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках. Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості.

У п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до п. 2 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон № 3723-XII, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У ст. 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що з 01.05.2016 р. правовою підставою для збереження в жінки права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII є одночасна сукупність наступних умов:

1) стаж держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі);

2) досягнення жінкою віку, визначеного ст. 26 Закону № 1058-IV, якою для жінок, які народилися в період з 01.04.1959 р. по 30.09.1959 р., регламентовано пільговий вік - 58 років.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що станом на 01.05.2016 р. позивач мала необхідний стаж роботи в органах місцевого самоврядування, який прирівнюється до держслужби, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 р., тобто досягла регламентованого ст. 26 Закону № 1058-IV пенсійного віку, і за сукупності зазначених умов набула право на пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у розмірі 60 відсотків від складових заробітку, з яких сплачено страхові внески.

При цьому, апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 р. по справі № 822/524/18 щодо необхідності застосування відповідних законодавчих положень у їх сукупності.

Таким чином, приймаючи до уваги спосіб захисту, застосований Великою Палатою Верховного Суду у вказаній справі, судова колегія приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у переведенні її на пенсію державного службовця та зобов`язання відповідача призначити, здійснити нарахування та виплату позивачу з 09.11.2017 р. (тобто з дати, коли її право було порушено) пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. № 3723-XII у розмірі 60% від заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Разом з тим, судова колегія також враховує правову позиція ЄСПЛ, викладену в рішенні по справі «Стреч проти Сполучного Королівства» («Stretch - United Kingdom» № 44277/98), в якому Суд, здійснюючи прецедентне тлумачення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Крім того, у справі « Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02) ЄСПЛ надав тлумачення поняттю «майно» саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого таке поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». При цьому, Суд зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини даної справи, неправильно застосовано норми матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню частково.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі

Судова колегія встановила, що відповідно до квитанції від 22.11.2017 р. № 3 позивачем за подання адміністративного позову в цій справі було сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн. /Т.1 а.с.1/, а за подання апеляційної скарги - 960,00 грн. (квитанція від 15.03.2019 р. № 73) /Т.1 а.с.78/, що відповідає ставкам судового збору, визначеним у Законі України «Про судовий збір».

Отже, судові витрати в розмірі 640,00 грн. + 960,00 грн. = 1600,00 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ніжинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Ніжинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні її на пенсію державного службовця.

Зобов`язати Ніжинське об`єднане управління Пенсійного фонду України призначити, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 09.11.2017 р. пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. № 3723-XII у розмірі 60% від заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Ніжинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України () судові витрати в розмірі 1600,00 (одна тисяча шістсот) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 08 травня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: