Справа № 320/6903/18
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2019 року № 320/6903/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши в місті Києві у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

до суду звернувся ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) з позовом до Головного управління Національної поліції у Київській області (01601, м. Київ, Володимирська, 15), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Головного управління Національної поліції у Київській області з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, що оформлене протоколом № 18 від 03.07.2018 та наказом Головного управління Національної поліції у Київській області №1427 від 03.07.2018, яким було скасовано рішення вказаної комісії, що оформлене протоколом №12 від 29.12.2017, про виплату позивачеві одноразової грошової допомоги у розмірі 144000, 00 грн.;

- зобов'язати відповідача призначити та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу, яка надається при визначенні поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, у розмірі 144000, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем протиправно відмовлено в виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки звільнення позивача зі служби в поліції за п.7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-ІV, а не через хворобу, на думку позивача, не може бути підставою для позбавлення його права на отримання одноразової грошової допомоги. З позиції позивача трактування п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з боку відповідача суперечить гарантованому ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» праву на одноразову грошову допомогу, як складової соціальних гарантій поліцейських.

Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання.

Відповідачем подано відзив на позов у встановлений ухвалою суду строк, в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні адміністративного позову відмовити, оскільки при розгляді заяви позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги як працівнику поліції та долучених до неї документів встановлено, що підстави для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності відсутні, так як позивач був звільнений із поліції за власним бажанням, а не у зв'язку із хворобою.

Розглянувши подані документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 є громадянином України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта №002527384 та довідкою про реєстрацію місця проживання особи, що видана виконавчим комітетом Богуславської міської ради Київської області № 985 від 04.12.2018.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 26.04.2004 по 06.11.2015, а у подальшому з 07.11.2015 по 20.07.2016 проходив службу у Національній поліції України, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача.

Згідно з наданими поясненнями відповідача, 20.07.2016 позивача було звільнено зі служби за власним бажанням на підставі пп.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0214615 за результатами первинного огляду ОСОБА_1 з 19.10.2016 встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Свідоцтвом про хворобу від 05 жовтня 2016 року №361/Зв також підтверджено наявність у позивача захворювання, що пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням третьої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Листом від 09.11.2016 №29/К-700 Головне управління Національної поліції в Київській області відмовило позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» не передбачено виплату одноразової грошової допомоги поліцейському у результаті встановлення інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

За результатами повторного огляду з 12.07.2017 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0214813.

13 грудня 2017 року позивач повторно звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області з письмовою заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Листом від 05.01.2018 №29/К-1244 Головне управління Національної поліції в Київській області повідомило позивача, що протоколом від 29.12.2017 №12 затверджено виплату та поданий розрахунок потреби в коштах на виплату ОГД у розмірі 144000,00 грн.

Однак листом від 23.07.2018 за №1027/109/29/1-18 відповідач повідомив позивача, що прийняте рішення про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги було скасовано протоколом від 03.07.2018 № 18 та наказом №1427 від 03.07.2018 у зв'язку з тим, що позивач звільнений з поліції за власним бажанням, а не у зв'язку із хворобою, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування положень статті 97 Закону України "Про Національну поліцію".

Не погоджуючись із вказаною відмовою позивач звернувся до суду з даним позовом.

Як вбачається із матеріалів справи, сторонами визнаються та не заперечуються обставини: щодо служби позивача в ОВС та Національній поліції, підстави звільнення (за власним бажанням, п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону), відомості про встановлення 3 та 2 груп інвалідності відповідно до виписок МСЕК (захворювання, пов'язане з проходженням служби в поліції), факт подання заяви (рапорту) про виплату ОГД з підстав отримання захворювання, пов'язаного із службою у поліції, початкового призначення виплати ОГД згідно з протоколом Комісії та подальшого скасування рішення про таку виплату. Сторонами не заперечується на не спростовується зміст зазначених документів, а відтак вказані обставини є встановленими.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, застосовуючи нормативно-правові акти, які були чинними як на дату встановлення позивачеві інвалідності так і дату виникнення спірних правовідносин суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Закон України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, зазначене положення Закону застосовується виключно за обов'язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

- інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;

- інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;

- причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням (п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону) або пораненням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Зміст частини першої статті 97 Закону № 580-VIII вказує на вичерпний перелік випадків, за яких виникає право на виплату одноразової грошової допомоги. При цьому, розширеному тлумаченню дана норма Закону не підлягає.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 22 січня 2019 року № 2340/2663/18, від 19 вересня 2018 року у справі № 373/1188/16-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 296/9456/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі № 822/3788/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 822/2525/17.

Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 4 від 11.01.2016 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 за № 163/28293, який набрав чинності 29.02.2016 (далі - Порядок №4).

Відповідно до п.п. 4 п. 4 розділу 1 Порядку № 4, одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського: пов'язаного з проходженням служби в поліції, органах внутрішніх справ (пункт 4 частини першої статті 97 Закону) - обставина, яка виникла внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції крім випадків, зазначених у підпунктах 1, 2 цього пункту;

Згідно з п.п. 2 п. 1 розділу ІІ Порядку № 4, днем виникнення права на отримання ОГД є: у разі встановлення поліцейському інвалідності - дата, з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати, з якої встановлено інвалідність, - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пунктів 2, 3 Розділу ІІІ Порядку №4, посадові особи органів поліції, навчальних закладів у межах своїх повноважень повинні сприяти особам, які мають право на призначення і отримання ОГД відповідно до законодавства України, в отриманні та оформленні ними документів, необхідних для своєчасного ухвалення рішення про призначення і виплату зазначеної допомоги.

Заява (рапорт) про виплату ОГД у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (додаток 1) подається керівнику органу поліції, навчального закладу за останнім місцем проходження служби поліцейським або за останнім місцем проходження поліцейським служби перед відрядженням до інших органів.

Відповідно до п. 1 розділу IV Порядку №4 у місячний строк з дня реєстрації документів, зазначених у пунктах 4, 6 розділу III, фінансові підрозділи готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги, за встановленою формою.

Висновок про призначення ОГД затверджує/відмовляє: у територіальних органах поліції, міжрегіональних територіальних органах Національної поліції, закладах та установах, що належить до сфери управління Національної поліції України - керівник відповідного органу, закладу, установи або особа, на яку покладено виконання таких функцій (п.п. 2 п. 2 розділу IV Порядку №4).

Згідно з п. 3 розділу IV Порядку №4, рішення про призначення виплати ОГД приймається керівником органу поліції або навчального закладу, у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п'ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови.

Судом встановлено, що звільнення позивача зі служби в поліції відбулось за власним бажанням. Водночас однією з умов для призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідно до п.4 ч.1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію", є дотримання зв'язку із причиною/підставою звільнення особи з поліції внаслідок саме захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, тобто згідно п.2 ч.1 статті 77 Закону № 580 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

При цьому суд зазначає, що положення п.4 ч.1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" не визнано неконституційними, не скасовано, є чинними, а тому відповідач при прийнятті спірної відмови зобов'язаний був діяти відповідно до вимог існуючого законодавства, оскільки, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином доводи позивача про те, що його звільнення за власним бажанням не позбавляє його права на отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням поліцейському інвалідності, що пов'язана з проходженням служби в органах поліції, є необґрунтованими та не відповідають положенням Закону України "Про Національну поліцію".

Що стосується посилання позивача на положення ст. 101 Закону України «Про Національну поліцію», то слід зазначити про помилковість їх застосування до спірних обставин, оскільки вказані положення відносно обставин, за наявності яких ОГД не призначається, застосовуються до випадків, коли наявні окремі загальні умови для призначення особі ОГД, однак, інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком: учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп'яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров'ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом); подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Відтак, наявність випадків для відмови у призначенні ОГД за ст. 101 України "Про Національну поліцію" не є підставою для не застосування правил та умов призначення ОГД, визначених, у даному випадку, пунктом 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Тобто, обов'язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення у вигляді відмови у призначенні, нарахуванні та виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням другої групи інвалідності. Натомість позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами наявність у нього права на отримання вищевказаної одноразової грошової допомоги відповідно до норм Закону України "Про Національну поліцію" та Порядку № 4.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення ним інших судових витрат матеріали справи не містять, судові витрати, які б підлягали розподілу, відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повне рішення виготовлено 07.05.2019

Суддя Панченко Н.Д.