Справа № 520/8910/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 р.Справа № 520/8910/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бершова Г.Є. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської державної академії фізичної культури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, повний текст складено 04.02.19 року по справі № 520/8910/18

за позовом ОСОБА_1

до Харківської державної академії фізичної культури , Організаційного комітету із проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури , Виборчої комісії з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури треті особи Міністерство освіти і науки , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати дії Харківської державної академії фізичної культури проведення виборів ректора, що відбулись 04.10.2018 протиправними; визнати дії Організаційного комітету з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури з визначення співвідношення наукових, педагогічних та педагогічних штатних працівників, виборних представників з числа інших штатних працівників, виборних представників із числа студентів Академії згідно з абзацом 5 частини 3 статті 42 Закону України «Про вищу освіту», та з формування списків осіб, які мають право брати участь у виборах ректора, що відбулись 04.10.2018 протиправними; визнати дії Виборчої комісії з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури з прийняття від Організаційного комітету з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури сформованих, з порушенням абзацу 5 частини 3 статті 42 Закону України «Про вищу освіту», списків осіб, які мають право брати участь у виборах, та подальшого проведення виборів до складання підсумкового протоколу №5 від 04.10.2018 - протиправними; визнати вибори ректора Харківської державної академії фізичної культури, недійсними та скасувати рішення Виборчої комісії з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури щодо результатів виборів ректора - протокол №5 від 04.10.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачами, під час організації та проведенні виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури (далі по тексту - ХДАФК), було допущене порушення вимог абз. 5 ч. 3 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту», в частині визначення завищеної загальної кількості осіб, які мають право брати участь у виборах ректора ХДАФК, за рахунок збільшення кількості виборців серед виборних представників з числа студентів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2019р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Харківської державної академії фізичної культури , Виборчої комісії з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури , Організаційного комітету із проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури , треті особи - Міністерство освіти і науки України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано дії Харківської державної академії фізичної культури з організації проведення виборів ректора, що відбулись 04.10.2018 протиправними. Визнано дії Організаційного комітету з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури з визначення співвідношення наукових, педагогічних та педагогічних штатних працівників, виборних представників з числа інших штатних працівників, виборних представників із числа студентів Академії згідно з абзацом 5 частини 3 статті 42 Закону України «Про вищу освіту», та з формування списків осіб, які мають право брати участь у виборах ректора, що відбулись 04.10.2018 протиправними. Визнано дії Виборчої комісії з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури з прийняття від Організаційного комітету з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури сформованих, з порушенням абзацу 5 частини 3 статті 42 Закону України «Про вищу освіту», списків осіб, які мають право брати участь у виборах, та подальшого проведення виборів до складання підсумкового протоколу №5 від 04.10.2018 протиправними. Визнано вибори ректора Харківської державної академії фізичної культури, недійсними та скасувати рішення Виборчої комісії з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури щодо результатів виборів ректора - протокол №5 від 04.10.2018.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Харківською державною академією фізичної культури подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Харківська державна академія фізичної культури вважає, що суд першої інстанції при відкритті провадження та при розгляді даної справи не врахував той факт, що даний спір не є публічно-правовим та не відноситься до адміністративної юрисдикції. Вказує, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не звернув уваги на те, що звернення позивача ОСОБА_1 до суду із даним позовом спрямоване саме на відновлення його права на працю внаслідок порушення, на його думку, відповідачами процедури проведення виборів ректора ХДАФК. Суд не прийняв до уваги те, що позивач був одним з кандидатів на посаду ректора ХДАФК, приймав участь у виборах, а отже позовні вимоги безпосередньо стосуються порядку прийому на роботу позивача, трудових прав позивача, на захист яких спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним (трудовим) і цивільним процесуальним законодавством, а тому даний спір не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку КАС України. Також посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що при організації та проведенні виборів Харківська державна академія фізичної культури діяла виключно відповідно до норм чинного законодавства України. На підставі вищевикладеного просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 р. у справі № 520/8910/18 та закрити провадження у даній справі.

Сторони про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи .

Також позивач та треті особи повідомлялись на електронні адреси, які міститься в матеріалах справи.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Треті особи в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені заздалегідь та належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не доказано правомірності визначення загальної кількості осіб, які мали право брати участь у виборах ректора ХДАФК 04.10.2018, проте, позивачем належними та допустимими доказами доведена протиправність цих дій, а відтак і протиправність протоколу №5 від 04.10.2018 року, складеного за наслідками проведення виборів ректора ХДАФК.

Колегія суддів з даним висновком суду першої інстанції не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір-спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Відповідно положень ч.ч. 1-2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та не чинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Із правового аналізу вказаних норм вбачається, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Пунктом 17 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим та органах місцевого самоврядування.

Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України "Про державну службу".

Згідно з вимогами ст. 9 цього Закону, правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією та спеціальними законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014р. №630 (надалі - Положення) Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про вищу освіту» систему вищої освіти становлять: 1) заклади вищої освіти всіх форм власності; 2) рівні та ступені (кваліфікації) вищої освіти; 3) галузі знань і спеціальності; 4) освітні та наукові програми; 5) стандарти освітньої діяльності та стандарти вищої освіти; 6) органи, що здійснюють управління у сфері вищої освіти; 7) учасники освітнього процесу.

Вичерпний перелік органів управління освітою визначений статтею 12 Закону України «Про вищу освіту». До таких віднесені : 1) Кабінет Міністрів України; 2) центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки; 3) галузеві державні органами, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти; 4) органи влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти; 5) Національна академія наук України та національними галузевими академіями наук; 6) засновники закладів вищої освіти; 7) органи громадського самоврядування у сфері вищої освіти і науки; 8) Національне агентство із забезпечення якості вищої освіти.

Керівники вищих навчальних закладів до такого переліку не були віднесені.

Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 1 Закону України "Про вищу освіту" засновник закладу вищої освіти - органи державної влади від імені держави, відповідна рада від імені територіальної громади (громад), фізична та/або юридична особа, рішенням та за рахунок майна яких засновано заклад вищої освіти. Права засновника, передбачені цим Законом, набуваються також на підставах, передбачених цивільним законодавством;

Частиною 7 статті 27 цього Закону встановлено, що заклад вищої освіти діє на підставі власного статуту.

Статтею 42 Закону України "Про вищу освіту" визначено порядок обрання, призначення та звільнення з посади керівника вищого навчального закладу.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону України "Про вищу освіту" засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов`язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника вищого навчального закладу не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку контракту особи, яка займає цю посаду. У разі дострокового припинення повноважень керівника вищого навчального закладу конкурс оголошується протягом тижня з дня утворення вакансії.

Суд зазначає, що робота ректора за контрактом в державній установі, навіть з урахуванням спеціальної процедури призначення та звільнення, не є проходженням публічної служби в розумінні КАС України, оскільки, з урахуванням положень ч. 3 ст. 21 Кодексу законів про працю України, контракт є лише особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Колегія суддів зазначає, що діяльність ректора не є публічною службою, крім того, при обранні ректора він не перебуває на державній службі за цією посадою, через що наказ Міністерства освіти і науки України від 18.04.2018р. №154-К "Про оголошення конкурсу на заміщення посади ректора Харківської державної академії фізичної культури" не є публічно-правовим актом суб`єкта владних повноважень і не може бути оскаржений за правилами адміністративного судочинства.

Компетенція адміністративних судів поширюється саме на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Крім того, відповідно до Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014р. №630 Міністерство освіти і науки України відповідно до покладених на нього завдань призначає на посаду та звільняє з посади керівників підпорядкованих йому вищих і професійно-технічних навчальних закладів за результатами конкурсу.

Колегія суддів зазначає, що Міністерство освіти і науки України (третя особа у справі), здійснюючи покладене на нього вищевказане завдання, виконую організаційну функцію в відносинах, здійснює повноваження засновника, що складаються в процесі заміщення вакантної посади, а не владну управлінську функцію.

Відповідач у справі, Харківська державна академія фізичної культури, не є суб`єктом владних повноважень у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не є органом управління освітою та не здійснює функцій суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності. Та обставина, що зазначена освітня державна установа фінансується з державного бюджету, не має вирішального впливу на набуття таким закладом вищої освіти чи його керівником статусу суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, приймаючи до уваги, те що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, при цьому вибори ректора вищого навчального закладу не пов`язані з проходженням публічної служби та не належать до публічно-правових, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначений позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи, що спірні правовідносини стосуються оскарження оголошення конкурсу на заміщення посади ректора та намір позивача зайняти посаду ректора Харківської державної академії фізичної культури, а отже позовні вимоги випливають із трудових відносин, що мають приватноправовий характер, то належним способом захисту порушених є звернення до суду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

З урахуванням вищенаведеного те, що відносини, що склалися між позивачем та відповідачами, не є публічно-правовими, оскільки спір між фізичною особою ОСОБА_1 та відповідачами виник не з приводу здійснення владних управлінських функцій, а для врегулювання трудових відносин між працівником та роботодавцем.

Колегія суддів зазначає, що у висновках Великої Палати Верховного Суду, сформульованих нею при розгляді справи №815/5193/14, провадження №11-176апп18, зазначається, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Також, колегія суддів враховує висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи №825/519/17, провадження №11-232апп18, згідно яких суду необхідно встановити - які порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними. Якщо ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту саме цивільних прав та інтересів.

Враховуючи вищенаведене, посилання представника позивача на п. 9 ч.1 ст. 19 КАС України, як на підставу віднесення даного спору до адміністративної юрисдикції є помилковими.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в розумінні вищезазначеного пункту ч.1 ст. 19 КАС України відповідачі по справі, не є комісією чи іншими подібними органами, в розумінні п. 9 ч.1 ст. 19 КАС України..

Між Виборчою комісією з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури, Організаційним комітетом із проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури, Міністерством освіти та учасниками конкурсу не виникли публічно правові відносини.

Рішення з проведення виборів ректора Харківської державної академії фізичної культури та затвердження їх результатів є лише підставою прийняття відповідної особи на посаду ректора та відповідно реалізація її трудового права.

Позивач по справі був учасником конкурсу і саме з приводу його прав бути прийнятим на певну посаду виник спір.

При цьому, як вже було зазначено вище фактично Міністерство освіти і науки України, здійснює організаційну функцію в даних відносинах, виконує певні повноваження засновника.

Те що в даному випадку ці функції виконуються державним органом, виходячи з положень п. 10 ч.1 ст. 1 та ст.42 Закону України "Про вищу освіту" є окремим випадком.

Суд зазначає, що трудові відносини всіх працівників регулює Кодекс законів про працю України, ст. 2 якого, зокрема, гарантовано право працівників на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.

Суд вважає, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а також й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

З огляду на обставини справи, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу бажання позивача реалізувати своє право на працю, а тому в даному випадку предмет спору носить приватноправовий характер та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

З метою забезпечення кращого захисту прав, свобод фізичних та юридичних осіб в різних сферах суспільних правовідносин, здійснення якісного та неупередженого судочинства, належної організації діяльності судів України, запроваджено систему спеціалізації судів при розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З цією метою процесуальними кодексами, зокрема, врегульовані питання щодо предметної підсудності спорів у всіх суспільних правовідносинах, які підлягають оскарженню в судовому порядку, тобто чітко визначено конкретні категорії справ, які має право розглядати суд певної юрисдикцію, що покладено в основу функціонування системи судочинства України. Тому суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Колегія суддів зазначає, що процес обрання, призначення чи звільнення керівника вищого учбового закладу освіти є повноваженням його засновника, який в даному випадку виступає не як орган виконавчої влади - суб`єкт владних повноважень, а як засновник об`єкту комунальної власності, який реалізує функції роботодавця.

Враховуючи те, що, суд дійшов висновку, що даний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, а позивачу для захисту своїх прав та інтересів в спірних правовідносинах необхідно звернутися з позовом, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів та посадових осіб місцевого самоврядування, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

На думку суду за суб`єктним складом сторін та сутністю спору він підлягає розгляду в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Суд відхиляє посилання позивача на постанову Верховного Суду у справі № 569/5553/17, оскільки правовідносини у даній справі не є аналогічними тим, що розглядались у справі Верховним Судом України.

Враховуючи вищевикладене, необхідність розгляду даної справи в суді загальної юрисдикції за правилами та в порядку цивільного судочинства всі ніші доводи учасників справи, по суті справи, судом до уваги не приймаються.

Також колегія судді зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства

З урахуванням зазначених обставин та норм права, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку адміністративного судочинства, тому ухвалене судове рішення підлягає скасуванню, а провадження в адміністративній справі закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 238, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року по справі № 520/8910/18 скасувати.

Провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду в суді загальної юрисдикції за правилами та в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Г.Є. Бершов
Повний текст постанови складено 11.05.2019 року