Справа № 2040/7707/18
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Шевченко О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 р. Справа № 2040/7707/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі :

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Шевцової Н.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2018, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 10.12.18 по справі № 2040/7707/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заробітної плати, витрат та інших компенсацій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом позивач, ОСОБА_1.), звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати бездіяльність Головного управління Держпраці у Харківській області в частині, пов'язаною з ухиленням від виплати позивачу заробітної плати, витрат та інших компенсацій у зв'язку з переведенням, прийняттям на роботу в іншу місцевість протиправною та стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на його користь заробітну плату, витрати та інші компенсації у зв'язку з переведенням, прийняттям на роботу в іншу місцевість у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2018 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ОСОБА_1, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. Свою незгоду з рішенням суду обґрунтовує тим, що при прийнятті рішення судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач вказав, що не погоджується з вимогами апеляційної скарги та вважає рішення суду першої інстанції законним, прийнятим з чітким з'ясуванням всіх обставин справи та доказів та у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

На електронну адресу Другого апеляційного адміністративного суду 03.05.2019 надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справі. Одночасно, вказані файли не підписані електронним цифровим підписом, що підтверджується довідкою головного спеціаліста відділу ІТЗ про відсутність ЕЦП.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що правовий статус електронного цифрового підпису визначає Закон України "Про електронні довірчі послуги". Згідно приписів п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов'язуються і використовуються ним як підпис.

За приписами статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред'явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії.

Таким чином, оскільки заява від 03.05.2019 не містить електронного цифрового підпису, тобто не має статусу оригінала, ухвалення судового рішення по суті клопотання є неможливим, у зв'язку з чим копія електронного документу підлягає залишенню без розгляду.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у зв'язку з чим та відповідно до частини 2 ст.313, п.2 ч.1 ст.311 КАС апеляційним судом розглянуто справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, що ОСОБА_1 працював на посаді головного державного інспектора праці відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Територіальній державній інспекції з питань праці у м. Києві.

23 серпня 2013 року ТДІзПП у Харківській області листом від 23.08.2013 № 01-19/5784 звернулася до ТДІзПП у м. Києві з проханням звільнити ОСОБА_1, головного державного інспектора праці відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів в порядку переведення до ТДІзПП у Харківській області.

Наказом ТДІзПП у м. Києві від 04 жовтня 2013 року №93 відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_1 звільнений з посади головного державного інспектора праці у зв'язку з переведенням до ТДІзПП у Харківській області.

30.09.2015 р. наказом ТДІзПП у Харківській області № 40-к від 30.09.2015 р. ОСОБА_1 призначений на посаду головного державного інспектора праці відділу контролю за додержання трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області ТДІзПП у Харківській області з посадовим окладом згідно штатного розпису за переведенням з ТДІзПП у м. Києві із збереженням 9 рангу державного службовця.

21.06.2018 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держпраці у Харківській області із заявою, в якій просив виплатити витрати та інші компенсації у зв'язку з переведенням, прийняттям на роботу в іншу місцевість, як одноразову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Листом Головного управління Держпраці у Харківській області від 19.09.2018 № М-895/09.-19/10964 позивача повідомлено про відсутність у відповідача підстав до відшкодування позивачеві одноразової допомоги у зв'язку із переведенням з ТДІзПП у м. Києві до ТДІзПП у Харківській області.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено заробітну плату, витрати та інші компенсації у зв'язку з переведенням та прийняттям на роботу в іншу місцевість, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав до виплати позивачеві заробітної плати, витрат та інших компенсацій у зв'язку з переведенням, прийняттям на роботу в іншу місцевість.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 р. № р. 108/95-ВР, норми оплати праці і гарантії для працівників, а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Статтею 120 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено гарантії і компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість.

Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв'язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім'ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім'ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

Працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.

Розміри компенсації, порядок їх виплати та надання гарантій особам, зазначеним у частинах другій і третій цієї статті, а також гарантії і компенсації особам при переїзді їх в іншу місцевість у зв'язку з направленням на роботу в порядку розподілу після закінчення учбового закладу, аспірантури, клінічної ординатури або в порядку організованого набору, встановлюються законодавством.

Загальні положення щодо видів компенсацій та механізму їх виплати встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 року № 255 "Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість" (далі - Постанова № 255).

Відповідно до пункту 1 Постанови № 255, працівникам у зв'язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов'язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), зокрема виплачуються одноразова допомога самому працівникові - в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім'ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника.

До членів сім'ї працівника, на яких виплачується компенсація, належать чоловік, дружина, а також діти і батьки подружжя, які перебувають на їх утриманні і проживають разом з ними.

Працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийняттям їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються суми компенсації і надаються гарантії, передбачені підпунктами "а", "б", "в" і "д" цього пункту. Одноразова допомога цим працівникам може виплачуватися за погодженням сторін.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що виплата одноразової допомоги працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість не передбачена, окрім випадку такої виплати за погодженням сторін.

Судовим розглядом встановлено, що переведення позивача до Головного управління Держпраці у Харківській області відбулося на підставі листа ТДІзПП у Харківській області від 23.08.2013 № 01-19/5784 , тобто за домовленістю сторін.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, доказів наявності такого погодження позивачем не надано.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для компенсації позивачу одноразової допомоги у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість.

Також, колегія суддів вважає правильним рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача вартості проїзду працівника і членів його сім'ї; витрат по перевезенню майна; добових за час перебування в дорозі, оскільки позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів понесення ним витрат, пов'язаних з переїздом у зв'язку з переведенням їх на іншу роботу.

Згідно пп. а п.1 Постанови № 255 працівникам у зв'язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов'язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт) виплачуються вартість проїзду працівника і членів його сім'ї (крім випадків, коли власник або уповноважений ним орган надає для цього відповідні засоби пересування) у порядку і в розмірах, встановлених законодавством для відряджень.

В свою чергу, п.7 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №78 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" визначено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів за наявності підтвердних документів відшкодовуються витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспорних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що загальний час в дорозі за новим місцем роботи становив 12 днів, проте відповідними доказами вказане не підтверджене, як не підтверджений факт переїзду позивача разом з родиною. З наданої позивачем копії проїзного документу АФ №356103 взагалі не вбачається в якому році він придбавався.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували звернення позивача з відповідною заявою та документами для отримання компенсації вартості проїзду працівника і членів його сім'ї; витрат по перевезенню майна; добових за час перебування в дорозі.

При цьому, позивач не заперечує факт неподання необхідних документів, однак вказує на відсутність обов'язку підтвердження понесених витрат, пов'язаних з переїздом у зв'язку з переведенням його на іншу роботу.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заробітної плати за дні підготовки до переїзду і влаштування на новому місці проживання, а також за час перебування в дорозі виходячи з посадового окладу, оскільки постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2017 року по справі №820/3761/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з питань праці у Харківській області (http://reestr.court.gov.ua/Review/70672248) позовні вимоги позивача задоволено частково. Визнані незаконними дії Головного управління Державної служби України з питань праці у Харківській області в частині ухилення від укладання трудового договору з ОСОБА_1, запрошеного за погодженням між начальниками на роботу в порядку переведення із ТДІзПП у м.Києві на роботу в ТДІзПП у Харківській області, після його звільнення з роботи в ТДІзПП у м.Києві з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р., стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07.10.2013 р. по 29.09.2015 р. у розмірі 28 987 гривень 88 копійок, яка набрала законної сили 05.03.2018 року.

Що стосується посилань апелянта на неправомірність розгляду справи судом першої інстанції за відсутності позивача, яким була подана заява про відкладення розгляду справи, що є підставою для скасування рішення суду на підставі п.3 ч.3 ст. 317 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.3 ч.3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою відмовою.

Разом з тим, відповідно ч.1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи судом першої інстанції за відсутності позивача, оскільки ОСОБА_1 про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить особистий підпис позивача (а.с. 52). Одночасно, клопотання про відкладення розгляду справи подано позивачем до суду першої інстанції 26.11.2018 після початку розгляду у справі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачем ототожнюються поняття залишення позову без розгляду та залишення позову без задоволення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2018 по справі № 2040/7707/18 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді Г.Є. Бершов Н.В. Шевцова