Справа № 620/4312/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4312/18 Головуючий у 1 інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Костюк Л.О. Кузьменка В.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання неправомірною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області, в якому просив:

- визнати незаконною вимогу Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернігівській області до ОСОБА_1 № Ф-12413-17 від 08.11.2018 р. про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску;

- скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернігівській області до ОСОБА_1 № Ф-12413-17 від 08.11.2018 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску;

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі. Визнати незаконною вимогу Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернігівській області до ОСОБА_1 № Ф-12413-17 від 08.11.2018 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску. Скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернігівській області до ОСОБА_1 № Ф-12413-17 від 08.11.2018 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Головне управління ДФС у Чернігівській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивач був знятий з обліку в Чернігівській ОДПІ, але у державного реєстратора підприємницької діяльності не припинив, а тому йому правомірно виставлено вимогу про сплату єдиного внеску.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03.12.2018 р. ОСОБА_1 , було отримано від ГУ ДФС у Чернігівській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-12413-17 від 08.11.2018 р.

З тексту вимоги вбачається, що його борг зі сплати ЄСВ, станом на 31.10.2018 р., становить 15819,54 грн.

Позивач не погоджується з таким рішенням з тих підстав, що в 2004 році припинив свою підприємницьку діяльність та припинив суб`єкта підприємницької діяльності і з того часу не зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок.

У звязку із чим, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон N 2464-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч. 1 ст. 2 цього Закону, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч. 2 ст. 2 Закону N 2464-VI).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону N 2464-VI).

Стаття 4 Закону N 2464-VI визначає перелік суб`єктів, які відносяться до платників єдиного внеску.

Так, платниками єдиного внеску, відповідно до пунктів 4 та 5 частини першої статті 4 Закону №2464, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

Базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини 5 статті 4 Закону №2464, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2464).

Згідно з нормами частини п`ятої статті 8 Закону № 2464, єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону N 2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Абзацом 1 ч. 8 ст. 9 Закону N 2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у п. 4 і 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що з 1997 по 2004 рік позивач займався підприємницькою діяльністю та був зареєстрований як СПД. В 2004 році він припинив свою підприємницьку діяльність та припинив СПД, у зв`язку із чим був знятий з відповідного обліку, що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міськради № 462 від 25.01.2019 р., згідно якої, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, який був створений 1 липня 2004 року, дані про позивача, як СПД або реєстрації його припинення, відсутні а.с.22, 34).

Докази того, що позивач не припинив свою підприємницьку діяльність в 2004 році та не закрив СПД, матеріали справи не містять.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 03.01.2007 р. позивач працює в ТОВ «Компанія Спорттехніка» на посадах головного механіка та головного інженера, що підтверджується довідками № 603 та № 604 від 26.12.2018 р. (а.с.12, 13).

Так, за час його роботи в цій компанії єдиний соціальний внесок нараховувався та сплачувався роботодавцем, що підтверджується довідкою про доходи, виданою ТОВ «Компанія «Спорттехніка» від 26.12.2018 р. № 602 (а.с. 14).

Доводи апелянта про те, що позивач був знятий з обліку в Чернігівській ОДПІ, але у державного реєстратора підприємницької діяльності не припинив є безпідставними, спростовуються матеріалами справи, оскільки суду не надано доказів перебування позивача в статусі СПД.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача не було правових підстав для нарахування ОСОБА_1 ЄСВ та, відповідно, складення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 р. № Ф-12413-17.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Костюк Л.О. Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 10.05.2019 року