Справа № 817/1338/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3267/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Глушка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року (головуючий суддя Зозуля Д.П., м. Рівне, повний текст складено 29.01.2019) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання протиправними та скасування наказів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до головного територіального управління юстиції у Рівненській області в якому просила визнати протиправними та скасувати накази ГТУЮ у Рівненській області № 220/04/к «Про оплату праці ОСОБА_1.» від 13.05.2017 та № 277/04/к «Про невиплату заробітної плати ОСОБА_1.» від 07.06.2017.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, тому просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що вона займала посаду начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Наказом головного територіального управління юстиції у Рівненській області №59/04/к від 08 лютого 2018 року її звільнено з посади начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області в зв'язку з нез'явленням на роботу (службу) протягом більше як 150 календарних днів (234 календарні дні) протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності відповідно до ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

Відмовляючи в задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції виходив з аналізу положень частини 4 ст. 72 Закону України «Про державну службу» та Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950 (далі Порядок № 950), тому враховуючи що ОСОБА_1 було відсторонено від виконання посадових обов'язків з 11.05.2017, відповідно ГТУЮ у Рівненській області було правомірно прийнято накази № 220/04/к «Про оплату праці ОСОБА_1.» від 13.05.2017, яким визначено не виплачувати ОСОБА_1 заробітну плату в період відсторонення від виконання посадових обов'язків з 11 травня по 07 червня 2017 року та №277/04/к від 07.06.2017, яким продовжено строк невиплати заробітної плати ОСОБА_1 на період відсторонення від виконання посадових обов'язків.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції в частині системного аналізу положень Закону апелянт не погоджується з огляду на його хибність та неповність, за яким суд першої інстанції враховуючи особливості проведення службового розслідування та відсторонення від виконання посадових обов'язків передбаченого Порядком №950, безпідставно не врахував передбачені таким положення підстави невиплати заробітної плати на час відсторонення. У відповідності до ч.1 ст.72 Закону України «Про державну службу» визначено, що на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов'язків.

Частиною 4 вище вказаної статті передбачено, що у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов'язків в установленому порядку.

Згідно частини 1 статті 72 Закону України «Про державну службу» та пункту 2 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950, передбачено що рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, керівником органу державної влади (посадовою особою), що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування, керівником органу, в якому працює зазначена особа.

Згідно пункту 4 Порядку № 950 службове розслідування проводиться з відстороненням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, від виконання повноважень за посадою або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається за поданням голови комісії з проведення службового розслідування керівником органу державної влади, в якому працює особа (в редакції від 29.05.2015).

Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Порядку № 950 службове розслідування проводиться з відстороненням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, від виконання повноважень за посадою або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається за поданням голови комісії з проведення службового розслідування керівником органу державної влади, в якому працює особа.

Крім того, при досліджені дисциплінарної справи вбачається, що такого подання голови комісії не було. Відсторонення вказувалось в одному наказі з відкриттям дисциплінарного провадження.

Судом першої інстанції не враховано, що за змістом Порядку № 950 не виплата заробітної плати на час відсторонення від виконання посадових обов'язків розрізняється за підставами здійснення такого відсторонення, зокрема провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов'язане з корупцією.

Оскільки стосовно ОСОБА_1 здійснювалося дисциплінарне провадження не пов'язане з адміністративними правопорушеннями відносно корупції, таким чином підстав для видачі спірних наказів про невиплати заробітної плати на період відсторонення не було.

Судом першої інстанції безпідставно та необгрунтовано відхилено доводи позивача щодо здійснення трудової функції.

Законом України «Про державну службу» не передбачено права відповідача не виплачувати заробітну плату державному службовцю на час відсторонення від посади. В даному випадку її відсторонено від посадових обов'язків, а не від роботи, тобто вона фактично з'являлася на роботу та виконувала свою трудову функцію, як це передбачено ч.5 ст.72 Закону України «Про державну службу», яка передбачає, що під час відсторонення від виконання посадових обов'язків державний службовець зобов'язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження.

Посилання на факт відсторонення від виконання посадових обов'язків, як підставу невиплати заробітної плати не може заслуговувати на увагу, оскільки факт відсторонення від посадових обов'язків не має на увазі відсторонення від роботи вцілому та припинення трудової функції, що презюмується з ч.5 ст.72 Закону України «Про державину службу». В даному випадку змінився зміст трудової функції, що є наслідком особливостей відбування державної служби на період здійснення дисциплінарного провадження.

За таких обставин апелянт вважає, що відповідач був вправі вирішувати питання виключно щодо заохочувальних виплат, таких як виплати за додаткове навантаження у зв'язку з виконанням обов'язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця, виплати за додаткове навантаження у зв'язку з виконанням обов'язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою, премії, однак не вправі був не виплачувати заробітну плату та складові, що відносяться до заробітної плати, що передбачені ст. 50 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, висновки суду першої інстанції не доводять правомірності дій відповідача, як і не доводять наявності законодавчо передбачених підстав чи порядку не виплати заробітної плати на період відсторонення на час здійснення дисциплінарного провадження. Посилання суду на ч.4 ст. 72 Закону України «Про державну службу», як на правомірність винесення відповідачем спірних наказів, нівелюються аналогічними твердження позивача стосовно обов'язковості здійснення оплати праці державного службовця на час здійснення такого відсторонення.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам II проти Німеччини. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні грунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт рішення у справі «Копецький проти Словаччини».

У даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання заробітної плати передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином, на них поширюється режим «існуючого майна».

Крім того, відповідачем не відбулося дотримання принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Отже, судом першої інстанції не підтверджено правомірність дій відповідача чи хоча б їх розумне виправдання в частині винесення наказів про обмеження прав ОСОБА_1 на отримання заробітної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ГТУЮ у Рівненській області № 210/04/К від 10.05.2017 «Про відкриття дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_1.» відкрито дисциплінарне провадження з метою перевірки наявності в діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також відсторонено ОСОБА_1 з 11.05.2017 від виконання своїх посадових обов'язків на період здійснення дисциплінарного провадження.

Наказом ГТУЮ у Рівненській області від 13.05.2017 № 220/04/к «Про оплату праці ОСОБА_1.» виішено не виплачувати ОСОБА_1, начальнику Рівненського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області, заробітну плату та надбавку за інтенсивність праці у розмірі 50% посадового окладу в період відсторонення від виконання посадових обов'язків з 11.05.2017 по 07.06.2017. Наказом ГТУЮ у Рівненській області від 07.06.2017 № 277/04/к «Про невиплату заробітної плати ОСОБА_1.» продовжено з 08.06.2017 не виплачувати ОСОБА_1, начальнику Рівненського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області, заробітну плату та надбавку за інтенсивність праці у розмірі 50% посадового окладу в період відсторонення від виконання посадових обов'язків.

Наказом ГТУЮ у Рівненській області від 08.02.2018 № 49/03 «Про накладення дисциплінарного стягнення» ОСОБА_1, начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області, притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Розглядаючи спір, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Частиною 1 ст. 50 Закону України «Про державну службу» передбачено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов'язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

З огляду на це, суд правильно вважав, що у разі професійного виконання державним службовцем посадових обов'язків, держава забезпечує йому достатній рівень оплати праці.

При цьому, судом вірно враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 72 Закону України «Про державну службу» на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов'язків. Згідно ч. 5 зазначеної норми під час відсторонення від виконання посадових обов'язків державний службовець зобов'язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження.

Пунктом 2 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950 (далі - Порядок № 950) визначено, що рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, керівником органу державної влади (посадовою особою), що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування, керівником органу, в якому працює зазначена особа.

Згідно п. 4 Порядку № 950 службове розслідування проводиться з відстороненням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, від виконання повноважень за посадою або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається за поданням голови комісії з проведення службового розслідування керівником органу державної влади, в якому працює особа.

Судом першої інстанції у даній спірній ситуації з?ясовано, що наказом ГТУЮ у Рівненській області № 210/04/К від 10.05.2017 «Про відкриття дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_1.» визначено підстави відкриття дисциплінарного провадження з метою перевірки наявності в діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також відсторонено ОСОБА_1 з 11.05.2017 від виконання своїх посадових обов'язків на період здійснення дисциплінарного провадження.

Частиною 4 статті 72 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов'язків в установленому порядку.

З системного аналізу зазначених вище норм права, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що у разі прийняття рішення про відсторонення працівника від виконання посадових обов'язків на час розгляду дисциплінарного провадження, заробітна плата за період відсторонення, тобто не виконання посадових обов'язків, державному службовцю не виплачується, а у випадку закриття дисциплінарного провадження без притягнення до дисциплінарної відповідальності йому виплачується середній заробіток, в протилежному випадку - така оплата праці не здійснюється.

Оскільки ОСОБА_1 було відсторонено від виконання посадових обов'язків з 11.05.2017, то враховуючи наведене вище та вимоги ч. 4 ст. 72 Закону України «Про державну службу», суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів підставо вважав, що ГТУЮ у Рівненській області було правомірно прийнято накази № 220/04/к «Про оплату праці ОСОБА_1.» від 13.05.2017, яким визначено не виплачувати ОСОБА_1 заробітну плату в період відсторонення від виконання посадових обов'язків з 11 травня по 07 червня 2017 року та № 277/04/к від 07.06.2017, яким продовжено строк невиплати заробітної плати ОСОБА_1 на період відсторонення від виконання посадових обов'язків, а твердження позивача, що підставою для виплати заробітної плати є фактичне перебування її на роботі та виконання своєї трудової функції, не заслуговують на увагу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року по справі № 817/1338/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

І.В. Глушко

повний текст складено 08.05.2019