Справа № 9901/863/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2019-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 травня 2019 року № 9901/863/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_2) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, ), Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не винесення у встановлений законом строк постанов про відкриття виконавчих проваджень на примусове виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016, виданого Вищим адміністративним судом України, та виконавчого листа № 3 від 30.07.2018, виданого Верховним Судом та про зобов"язання Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти рішення за заявами ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016, виданого Вищим адміністративним судом України, та виконавчого листа № 3 від 30.07.2018, виданого Верховним Судом та про стягнення з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України моральної шкоди в розмірі 1 грн.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на Закон України "Про виконавче провадження", Цивільний кодекс України, практику Європейського Суду з прав людини з приводу обов"язковості виконання судових рішень та зазначає, що ним подано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України дві заяви на примусове виконання рішень судів від 24.10.2018, проте на час звернення до суду із даним позовом державною виконавчою службою не прийнято рішення про відкриття виконавчого провадження.

Від відповідача - Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на Конституцію України, Закон України "Про виконавче провадження", Інструкцію з діловодства в Міністерстві юстиції України, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2018 № 1755/5, та зазначає, що державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України своєчасно складені повідомлення про повернення виконавчих документів згідно з пунктами 8 та 9 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Від третьої особи будь-яких письмових пояснень чи доказів не надано.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

24.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року, виданого Вищим адміністративним судом України по справі № 800/303/16, боржник - Вища кваліфікаційна комісія суддів України та із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 3 від 30.07.2018, виданого Верховним Судом по справі № 800/439/17, боржник - Вища кваліфікаційна комісія суддів України. До вказаних заяв стягувачем (Кобаль М.І.) надано: оригінали виконавчих листів № 94 від 27.10.2016 та № 3 від 30.07.2018, платіжні доручення про сплату авансових внесків, копії першої сторінки паспорту та картки платника податків.

Згідно з квитанцією № 12 від 24.10.2018 позивачем сплачений авансовий внесок у розмірі 3 723 грн. (до виконавчого листа № 3 від 30.07.2018) та згідно з квитанцією № 13 від 24.10.2018 позивачем сплачений авансовий внесок у сумі 12 грн. (до виконавчого листа № 94 від 27.10.2016).

14.11.2018 у виконавчому провадженні № 57679702 за виконавчим листом № 3 від 30.07.2018 державним виконавцем прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання згідно з пунктом 8 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: стягувачем сплачено авансовий внесок у розмірі меншому, ніж передбачено Законом (за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи, 3723*2=7446 грн.).

14.11.2018 у виконавчому провадженні № 57679363 за виконавчим листом № 94 від 27.10.2016 державним виконавцем прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: рішення про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з наступного.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у Законі України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як вбачається з матеріалів, наданих відповідачем, виконавчі листи надійшли до державного виконавця 13.11.2018 року, а повідомлення про повернення виконавчих документів без виконання прийняті ним 14.11.2018. Разом з тим суд звертає увагу сторін, що у додатках до відзиву на позов містяться копії супровідних листів, направлених Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України на адресу позивача за 16.11.2018.

Відповідно до Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.08.2015 № 1405/15 (далі - Інструкція, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено єдині вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у Міністерстві юстиції України (далі - Міністерство) незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься у документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням.

Усі документи, що надходять до Міністерства, приймаються централізовано в Управлінні документального забезпечення, Управлінні по роботі зі зверненнями громадян та Відділі контролю відповідно до розподілу функціональних обов`язків.

Попередній розгляд документів здійснюється начальником Управління документального забезпечення, начальником Відділу контролю або іншою визначеною особою відповідно до функціональних обов`язків.

Метою попереднього розгляду документів є розподілення їх на такі, що потребують обов`язкового розгляду керівництвом Міністерства, і такі, що передаються безпосередньо структурним підрозділам, визначення необхідності реєстрації документів, а також встановлення строків виконання документів (пункт 4 Інструкції).

Для реєстрації всіх категорій вхідних документів застосовується єдина реєстраційно-контрольна картка (далі - РКК) (додаток 23) із зазначенням обов`язкових реквізитів (додаток 24), придатна для оброблення персональним комп`ютером.

РКК на документи виготовляється в одному примірнику. РКК є невід`ємним додатком до документа і залишається разом з документом у структурному підрозділі, де він виконується (пункт 5 Інструкції).

Як вбачається з матеріалів, наданих відповідачем, РКК складено на виконавчий лист №94 за заявою ОСОБА_1 , резолюція накладена 26.10.2018, а до структурного підрозділу - відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України передано 13.11.2018 за вх. № 28339.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (частина п"ята статті 26 Закону № 1404-VIII).

Виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа (частина четверта Розділ ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5).

Тому прийняття повідомлення про повернення виконавчого документа № 94 стягувачу без прийняття до виконання 14.11.2018 не перевищило строк, встановлений Законом та Інструкцією № 512/5 для державного виконавця щодо вирішення питання про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, підстава для повернення виконавчого документа № 94 від 27.10.2016 стягувачу без прийняття до виконання, визначена державним виконавцем, є правомірною виходячи з наступного.

Відповідно до Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду (стаття 3 наведеного Закону).

Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та з огляду на стягнення за виконавчим листом № 94 від 27.10.2016 коштів на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, суд приходить до висновку про правомірність прийняття державним виконавцем повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

З приводу виконавчого листа № 3 від 30.07.2018 суд зазначає наступне.

Як вбачається з виконавчого листа № 3, Верховний Суд зобов"язав Вищу кваліфікаційну комісію суддів України прийняти відповідне рішення за наслідками пройденого первинного кваліфікаційного оцінювання суддею Кобалем Михайлом Івановичем та зобов"язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України виключити Кобаля М.І. зі списку суддів, стосовно яких рішенням комісії від 20.10.2017 № 106/зп-17 призначено оцінювання на відповідність займаній посаді судді, та в частині дати проведення тестувань особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей.

Відповідно до статті 83 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідосин) кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи:

1) складення іспиту;

2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює Вища кваліфікаційна комісія суддів України.

Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією.

Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України (стаття 85 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Вища кваліфікаційна комісія суддів України є державним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України (стаття 92 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Вища кваліфікаційна комісія суддів України:

1) веде облік даних про кількість посад суддів у судах, у тому числі вакантних;

2) проводить добір кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організовує проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймає кваліфікаційний іспит;

3) вносить до Вищої ради правосуддя рекомендацію про призначення кандидата на посаду судді;

4) вносить рекомендацію про переведення судді відповідно до цього Закону, крім переведення як дисциплінарної санкції;

5) визначає потреби у державному замовленні на професійну підготовку кандидатів на посаду судді у Національній школі суддів України;

6) затверджує форму і зміст заяви про участь у доборі кандидатів на посаду судді, анкети кандидата на посаду судді, порядок складення відбіркового іспиту та методику оцінювання його результатів, порядок проходження спеціальної підготовки кандидатів на посаду судді, порядок складення кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, порядок формування і ведення суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) та інші процедури виконання Комісією її функцій;

7) проводить кваліфікаційне оцінювання;

8) забезпечує ведення суддівського досьє, досьє кандидата на посаду судді тощо (стаття 93 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Виходячи з системного аналізу норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Кодексу адміністративного судочинства України суд зазначає, що проходження кваліфікаційного оцінювання є однією з ознак проходження професійної діяльності суддів, що охоплюється поняттям публічна служба.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Від сплати авансового внеску, зокрема, звільняються стягувачі за рішеннями про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Таким чином, посилання державного виконавця на пункт 8 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" є протиправним, оскільки правовідносини щодо проходження кваліфікаційного оцінювання суддів входять до правового статусу судді, пов"язанні з проходженням публічної служби суддею та по аналогії закону є трудовими відносинами.

Частиною другою статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суд також зазначає, що відповідачем не надано будь-яких доказів щодо реєстрації виконавчого листа № 3, як це передбачено статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в матеріалах ВП 57679702 РКК відсутня.

З приводу вимог позивача про стягнення з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України моральної шкоди в розмірі 1 грн. суд зазначає наступне.

Позивач зазначає, що протягом строку, в який вирішується питання щодо завершення кваліфікаційного оцінювання та виконання судових рішень, він перебуває у душевних стражданнях, моральних переживаннях, тривогу, порушення сну тощо.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини другої наведеної норми моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", особа (фізична або юридична) має право вимагати компенсації завданої їй моральної шкоди в будь-якому випадку порушення її прав, незалежно від того, чи передбачене таке право договором або законом.

Під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Наведена норма Цивільного кодексу України встановлює певні критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди. До таких критеріїв відносяться:

- характер правопорушення;

- глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана;

- погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (тут мова йдеться як про професійну працездатність потерпілого, так і про інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров`ю);

- ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. За загальним правилом вина є підставою для відшкодування моральної шкоди. Отже суд має брати до уваги як форму вини завдавача шкоди (умисел або необережність), так і наявність вини самого потерпілого;

- інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо).

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватися вимоги розумності та справедливості. Отже розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має кореспондувати глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв`язку із порушенням його прав, а також відповідати поведінці завдавача шкоди.

Проаналізувавши підстави, за яких виникло негативне для позивача явище щодо невиконання рішень судів, тобто характер правопорушення, суд зазначає, що позивачем не вчинялось будь-яких дій на з"ясування підстав відсутності рішень про відкриття провадження у справі, відсутнє повідомлення позивача щодо отримання від державного виконавця повідомлень про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання на час розгляду справи, тривалість процедури кваліфікаційного оцінювання в Україні для суддів, відсутність погіршення здібностей позивача або позбавлення його можливостей щодо реалізації своїх прав та охоронюваних законом інтересів (суду така інформація не надана), відсутність будь-яких ознак особливостей психіки позивача щодо сприйняття негативних наслідків тощо суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки пов"язує вимогу про відшкодування моральної шкоди з хибним уявленням щодо справедливого покарання винних.

Проаналізувавши матеріали справи, розглянувши пояснення та докази сторін, суд приходить до висновку про наявність бездіяльності Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції щодо не винесення у встановлений законом строк постанови про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання виконавчого листа № 3 від 30.07.2018, виданого Верховним Судом, а тому наявні підстави для часткового задоволення позову.

Частиною першою статті 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково, то судові витрати слід присудити позивачу за рахунок бюджетних асигнувань пропорційно задоволеним вимогам.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72, 73, 77, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РПН АДРЕСА_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, ), Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не винесення у встановлений законом строк постанови про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання виконавчого листа № 3 від 30.07.2018, виданого Верховним Судом.

3. Зобов"язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа № 3 від 30.07.2018, виданого Верховним Судом.

4. В інший частині позову - відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РПН НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, ) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева