Справа № 440/4484/18
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 р.Справа № 440/4484/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.01.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Л.О. Єресько, м. Полтава, повний текст складено 23.01.19 року по справі № 440/4484/18

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

14 грудня 2018 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач, ФОП ОСОБА_1) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Полтавській області (надалі - відповідач, Управління Держпраці), в якому, з урахування заяви про збільшення позовних вимог, прийнятої судом, просила суд:

- визнати протиправними дії інспектора праці Рогізної Людмили Миколаївни управління Держпраці у Полтавській області щодо проведення позапланового невиїзного інспектування ФОП ОСОБА_1, оформленого актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ПЛ2226/584/АН від 10.10.2018;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 22.10.2018 № ПЛ2226/584/АН/П/ПТ/ЗБ-ФС, якою накладено штраф в розмірі 37 230,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідачем проведено перевірку за відсутністю правових підстав, з порушенням п.7 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295. Вважає, що постановою від 22.10.2018 № ПЛ2226/584/АН/П/ПТ/ЗБ-ФС неправомірно застосовано до неї штраф на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, оскільки компенсація за невикористані дні відпустки не підпадає під визначення мінімальних державних соціальних гарантій; не враховано також добровільне усунення ФОП ОСОБА_1 виявленого невиїзним інспектуванням порушення, а саме, здійснення на виконання припису доплати ОСОБА_5 невиплаченої при звільненні компенсації за невикористану відпустку у розмірі 639,93 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.01.2019 по справі № 440/4484/18 в задоволенні адміністративного позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, рнокпп НОМЕР_1) до Управління Держпраці у Полтавській області (вул. Пушкіна, 119, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання протиправною та скасування постанови відмовлено повністю.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на ненадання судом належної оцінки доказам по справі, неповне з'ясування обставин, що мають значення по справі, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.01.2019 по справі № 440/4484/18 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про ненадання судом належної оцінки порушенню відповідачем процедури проведення невиїзного інспектування, за наслідками якого прийнята спірна постанови про накладення штрафу, а тому остання не відповідає критеріям правомірності. Крім того, відсутність вини ФОП ОСОБА_1 при виплаті кінцевого розрахунку ОСОБА_5, добровільне негайне виконання вимог припису в частині здійснення доплати ОСОБА_5 невиплаченої при звільненні компенсації за невикористану відпустку у розмірі 639,93 грн., на думку апелянта, підтверджує протиправність притягнення позивача до відповідальності.

Вищенаведеному не було надано належної оцінки судом першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення справи.

В надісланому до суду письмовому відзиві відповідач просив суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу - без задоволення. Стверджує, що у спірних відносинах відповідач діяв цілком правомірно на підставі Положення про Управління Держпраці у Полтавській області, затвердженого наказом Держпраці від 22.06.2017 № 75, Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26 квітня 2017 року. Позивач допустила до проведення контрольного заходу, надавши інспектору відповідача всі запитані ним документи.

Вважає хибним посилання позивача на те, що мінімальними державними гарантіями є саме оплата щорічних відпусток, а не грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, оскільки компенсаційна виплата за своєю правовою природою входить до структури заробітної плати, як альтернатива щорічної відпустки, має виплачуватися за наявності підстав в обов'язковому порядку, а тому у відповідності до статті 12 Закону України "Про оплату праці", частини 1 статті 83 Кодексу законів про працю України належить до мінімальних державних гарантій.

Вказує, що факт встановленого за результатами невиїзного інспектування порушення позивачем вимог ч.1 ст.83 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 було визнано, та підтверджено наданими до перевірки розрахунково-платіжними відомостями № НЗП-000004 за лютий 2018 року та № ВЗП-00018 від 10.10.2018. З посиланням на п.29 вказаного Порядку наполягає на тому, що заходи щодо притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб у випадку недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень.

Позивач та її представник в судовому засідання вимоги апеляційної скарги підтримали з підстав, викладених в останній, просили суд апеляційної інстанції їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом Управління Держпраці у Полтавській області "Про проведення заходів державного контролю" № 192 П від 08.10.2018 та направлення на проведення заходу державного контролю від 08.10.2018 № 1910 інспектором праці Рогозіною Л.М. у період з 09.10.2018 по 10.10.2018 проведено невиїзне інспектування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питання додержання ним вимог законодавства про працю у зв'язку з надходженням листа Кременчуцького об'єднаного УПФУ Полтавської області від 25.01.2018 № 2274/10.1-09.

Вказаний наказ Управління Держпраці у Полтавській області "Про проведення заходів державного контролю" № 192 П від 08.10.2018 позивачем не оскаржувався.

Позивач фактично допустила інспектора до проведення призначеного контрольного заходу, надавши останньому 09.10.2018 усі запитувані ним в телефонному режимі документи, доставивши їх за місцезнаходженням інспектора з огляду на те, що контрольний захід проводився у формі невиїзного інспектування. В цей же день позивачу було вручено направлення на проведення означеного заходу державного контролю, що підтверджується підписом позивача.

За результатами невиїзного інспектування складено акт № ПЛ2226/584/АН від 10.10.2018, яким зафіксовано порушення, зокрема, ч. 1 ст. 83 КЗпП.

Згідно з описом виявлених порушень перевіркою встановлено, що "при звільнення працівника йому не виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Наказом від 28.02.2018 № 10 звільнено бухгалтера ОСОБА_5 За період роботи з 29.11.2017 по 28.02.2018 відпустка працівнику не надавалась, компенсація за невикористану відпустку не виплачувалась. У розрахунково - платіжній відомості за № НЗП - 000004 за лютий 2018 ОСОБА_5 проведено нарахування заробітної плати в розмірі 3730,00 грн за відпрацьовані 160 годин, інші нарахування відсутні. Під час проведення невиїзного інспектування проведено донарахування компенсації за невикористану відпустку. По платіжній відомості за № ВЗП - 000018 від 10.10.2018 ОСОБА_5 виплачені кошти в сумі 639,93 грн, про що свідчить підпис".

В акті інспекційного відвідування зазначено, що позивач ознайомлена з актом, примірник якого отримано під особистий підпис, правом подати свої зауваження/заперечення щодо проведеного інспекційного відвідування та складеного за його результатами акту позивач не скористалася.

Судом першої інстанції не встановлено порушень інспектором порядку проведення невиїзного інспектування.

10.10.2018 інспектором Управління Держпраці у Полтавській області винесено припис про усунення виявлених порушень №ПЛ2226/584/АН/П, яким фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 зобов'язано, зокрема, усунути порушення вимог частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України до 31.10.2018.

Позивачем на усунення порушення, виявленого невиїзним інспектуванням, донараховано невиплачену ОСОБА_5 компенсацію за невикористану відпустку, належну їй при звільненні, у розмірі 639,93 грн., а також проведено виплату цих коштів звільненому працівнику готівкою з каси 10.10.2018, про що ОСОБА_5 розписалася у відомості на виплату грошей від 10.10.2018 № ВЗП-000018.

12.10.2018 Управлінням Держпраці у Полтавській області прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ПЛ2226/584/АН/ІП та призначено розгляд справи на 22.10.2018 в приміщенні Управління Держпраці у Полтавській області за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 119.

Листом №02-12/5690 від 12.10.2018 фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 запрошено на розгляд справи, який повинен був відбутися 22.10.2018 о 14:00 год. у приміщенні Управління Держпраці у Полтавській області за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 119, який позивач отримала особисто (а.с. 69).

Як пояснила позивач в судовому засіданні, нею було отримано вищевказане запрошення на розгляд справи, однак на розгляд справи вона не прибула, ніяких клопотань не направляла, вважаючи, що оскільки нею всі недоліки, виявлені посадовими особами відповідача, усунуті, то не очікувала, що штраф буде таким суттєвим.

22.10.2018 начальником Управління Держпраці у Полтавській області Щербаком С.Л. за результатами розгляду акту невиїзного інспектування від 10.10.2018 № ПЛ2226/584/АН винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ПЛ2226/584/АН/П/ПТ/ЗБ-ФС, якою на підставі абзацу четвертого частини 2 статті 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 37230,00 грн за порушення вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України щодо невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки.

Не погодившись із розміром штрафу (10-кратний розмір мінімальної заробітної плати), застосованим оскаржуваною постановою, а також з порядком проведення інспекційного відвідування, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності дій відповідача під час проведення невиїзного інспектування, дотримання ним встановленого законом порядку та способу його проведення, за наявності підстав, підтвердженими належними та допустимими доказами. Також суд зазначив, що з огляду на доведеність матеріалами справи факту порушення позивачем ч. 1 ст. 83 КЗпП України Управлінням Держпраці у Полтавській області правомірно на підставі статті 265 КЗпП України притягнуто позивача до відповідальності за допущені порушення норм законодавства про працю шляхом прийняття постанови від 22.10.2018 № ПЛ2226/584/АН/П/ПТ/ЗБ про накладення штрафу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засаді верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтерес юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.01.2019 по справі № 440/4484/18 відповідає, а вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Щодо доводів про порушення відповідачем процедури проведення невиїзного інспектування колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межі повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою і повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігань.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпПУ державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11 лютого 2015 року, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до Положення про Управління Держпраці у Полтавській області, затвердженого наказом Держпраці №8 від 04 лютого 2016 року, Управління Держпраці у Полтавській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26 квітня 2017 року /далі - Порядок № 295/.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, у тому числі Держпраці та її територіальних органів.

Підстави для проведення інспекційного відвідування визначені пунктом 5 Порядку №295.

Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5 - 7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник (підпункт 3 пункт 5 Порядку № 295).

Відповідно до положень підпункту 6 пункту 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за інформацією Пенсійного фонду України та його територіальних органів, у тому числі, про роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної.

Положеннями пункту 6 Порядку № 295 передбачено, що під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування інспектор праці, якщо тільки він не вважатиме, що це завдасть шкоди інспекційному відвідуванню або невиїзному інспектуванню, може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування чи невиїзного інспектування, від об'єкта відвідування, державних органів, а також шляхом проведення аналізу наявної (загальнодоступної) інформації про стан додержання законодавства про працю.

Документи, отримані під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, що містять інформацію про порушення об'єктом відвідування вимог законодавства про працю, долучаються до матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

За змістом положень пункту 8 Порядку № 295 про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.

У відповідності до пункту 15 Порядку № 295 за рішенням керівника органу контролю або його заступника, погодженим з об'єктом відвідування, інспектори праці за наявності підстав, визначених підпунктами 1, 4 - 7 пункту 5 цього Порядку, можуть проводити невиїзні інспектування у приміщенні відповідного органу контролю на підставі документів та пояснень, наданих об'єктом відвідування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що у відповідності до пункту 1.22 наказу Управління Держпраці № 192П від 08.10.2018 та направлення на проведення заходу державного контролю, на підставі пп.6 п.5 Порядку № 295, а саме за інформацією Кременчуцького об'єднаного УПФУ Полтавської області від 25.01.2018 № 2274/10.1-09 щодо страхувальників, по яких у застрахованих осіб у листопаді 2017 року відсутні нарахування заробітної плати, та документів, наданих особисто позивачем, інспектором праці Рогозіною Л.М. проведено невиїзне інспектування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питання додержання нею вимог законодавства про працю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що проведення невиїзного інспектування не потребує направлення повідомлення про його проведення об'єкту відвідування.

Щодо відсутності доказів погодження рішення керівника органу контролю або його заступника з об'єктом відвідування слід взяти до уваги наступне.

Повноваження, права та обов'язки державних інспекторів Держпраці та територіальних державних управлінь визначені, крім загальних законів, конвенціями Міжнародної організації праці (далі - МОП), ратифікованих Законами України «Про ратифікацію Конвенції міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі» від 08 вересня 2004 року № 1985-1V та «Про ратифікацію Конвенції міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві» від 08 вересня 2004 року № 1986-IV.

Названі конвенції мають пріоритетне значення, враховуючи те, що статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права; згідно частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства; статтею 8-1 КЗпП України визначено, якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди.

Згідно з вимогами частини 1 статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці 1947 року № 81 «Про інспекцію праці у промисловості і торгівлі», яка ратіфікована Законом України № 1985-IV (1985-15) від 08 вересня 2004 року, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право безперешкодно, без попереднього повідомлення і у будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємством, яке інспектується.

За змістом положень частини 2 статті 12 вказаної Конвенції, у разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважають, що таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їх обов'язків.

З урахуванням вищенаведених норм права та обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів відхиляє доводи позивача про відсутність правових підстав для проведення невиїзного інспектування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Наведений висновок суду першої та апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 12.04.2018 по справі № 816/2325/16, від 21.12.2018 по справі № 825/925/17 та від 26.04.2018 по справі № 823/708/17, яка є обов'язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України, ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до пунктів 19-21 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами невиїзного інспектування 10.10.2018 складено акт № ПЛ2226/584/АН, яким зафіксовано порушення позивачем, зокрема, ч. 1 ст. 83 КЗпП, та припис про зобов'язання ФОП ОСОБА_1 усунути вказане порушення до 31.10.2018.

Щодо наявності підстав для прийняття постанови від 22.10.2018 № ПЛ2226/584/АН/П/ПТ/ЗБ-ФС, якою на позивача на підставі статті 265 КЗпП України накладено штраф в розмірі 37230,00 грн. в зв'язку з допущеним порушенням ч. 1 ст. 83 КЗпП України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17 липня 2013 року (далі по тексту - Порядок № 509), штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об'єднаної територіальної громади.

Пунктом 3 Порядку №509 встановлено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акту приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу (пункт 8 Порядку № 509).

Справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (пункт 4 Порядку № 509).

Згідно з п.6 Порядку №509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду (пункт 7 Порядку №509).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що вищенаведені норми при розгляді відповідачем справи про накладення штрафу на позивача було дотримано (позивач належним чином та у строк повідомлена про дату, час та місце розгляду), однак правом участі не скористалася, оскільки не вважала за потрібне (всі недоліки, виявлені посадовими особами відповідача було усунуто).

Згідно з пунктами 27, 28 Порядку № 295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об'єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

В ході розгляду справи про накладення штрафу відповідачем було кваліфіковано допущене позивачем порушення ч. 1 ст. 83 КЗпП України як недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.

Згідно з приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до абзацу четвертого частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною 1 ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до частини 1 статті 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За приписами частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 на посаді бухгалтера відпрацьовано з 29.11.2017 по 28.02.2018, а відпустка працівнику не надавалась, то остання мала право на компенсацію за невикористану відпустку при звільненні.

Беручи до уваги те, що позивачем здійснено розрахунок та виплату компенсації щорічної відпустки ОСОБА_5 при звільненні лише 10.10.2018, відповідач правомірно прийшов в акті перевірки до висновку про порушення позивачем норм частини першої статті 83 КЗпП України.

При цьому факт невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки при звільненні ОСОБА_5 позивачем ані під час перевірки, ані в ході судового розгляду справи в суді першої та другої інстанцій не заперечувався та підтверджений долученими до матеріалів справи відомістю на виплату грошей № ВЗП-000018 за жовтень 2018 року щодо доплати компенсації за невикористану відпустку (а.с. 75) в розмірі 639,93 грн, складеною під проведення перевірки Управлінням Держпраці у Полтавській області.

Відповідно до абз. 4 ч. 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Таким чином вищенаведеною нормою права встановлена відповідальність у вигляді штрафу при наявності факту недотримання, зокрема фізичною особою-підприємцем мінімальних державних гарантій в оплаті праці.

Позивач вважає, що у спірних відносинах відповідачем невірно кваліфіковано правопорушення, та як наслідок, неправильно визначено розмір штрафу, оскільки на його думку, компенсація за невикористану щорічну відпустку не є мінімальною державною гарантією.

Колегія суддів зауважує, що у спірних відносинах мала місце саме невиплата компенсації, а не порушення встановленого строку для її виплати.

Згідно з частинами першою та другою статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Водночас частиною третьою статті 2 Закону України "Про відпустки" визначено, що право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Аналогічні приписи містять частини перша та четверта статті 83 КЗпП України.

Отже, право на відпустки забезпечується двома різними способами: або шляхом оплати щорічної відпустки; або шляхом виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки.

Положеннями статті 12 Закону України "Про оплату праці" визначено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток) за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Також, положеннями статті 17 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 № 2017-ІІІ визначено, що основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. До числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

У свою чергу відповідно до положень статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що компенсація за невикористані дні щорічної відпустки віднесена законодавцем до мінімальної державної гарантії в оплаті праці.

Такий висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного суду від 31.10.2018 по справі № 807/805/14.

Доводи апелянта про відсутність підстав для притягнення до відповідальності ФОП ОСОБА_1 шляхом прийняття оскаржуваної постанови з огляду на виплату на час прийняття постанови гр. ОСОБА_5 недоплаченої суми компенсації за невикористану відпустку та відсутність вини позивача у спірних відносинах колегія суддів відхиляє як помилкові, враховуючи наступне.

Зі змісту частини 1 статті 21, частини 1 статті 47, частини 1 статті 116 та частини 1 статті 117 КЗпП України випливає, що в разі невиплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, відповідальність за виплату таких сум покладається на підприємство (установу, організацію), а в даному випадку на позивача, як фізичну особу-підприємця, у якої працювала ОСОБА_5

Під терміном «роботодавець» у КЗпП України слід розуміти власника підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця або уповноважений ним орган.

Беручи до уваги, що у спірних відносинах ФОП ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_5 мала статус роботодавця, саме вона повинна нести відповідальність за невиплату вказаній особі компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки.

Також, за змістом положень пункту 29 Порядку № 295, заходи про притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Посилання позивача на пункт 28 Порядку № 295, відповідно до якого у разі виконання припису в установлений у ньому строк заходи до притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності не вживаються, як на підставу для звільнення від відповідальності, колегія суддів відхиляє, оскільки заходи впливу у зв'язку з встановленням порушення в частині недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці окреслені законодавцем саме у пункті 29 Порядку № 295, положення якого і слід застосувати до спірних відносин з огляду на встановлені вище фактичні обставини у справі.

Крім того, приписами Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509, не передбачено звільнення від відповідальності у разі усунення виявлених порушень.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2018 № 697/2073/17.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у п.п.47 та 48 у постанові від 26.04.2018 у справі №823/708/17, внесення припису про усунення виявлених порушень законодавства про працю, а також вжиття заходів щодо притягнення до відповідальності винних осіб є імперативною нормою, яка наділяє обов`язком інспектора вчиняти зазначені дії у разі виявлення даних порушень.

Заходи щодо притягнення до відповідальності - штрафи у сфері порушення законодавства про працю застосовуються незалежно від факту усунення виявлених порушень в ході перевірки та не можуть бути підставою для уникнення застосування контролюючими органами та органами у сфері нагляду зазначених заходів.

Отже, вказаними нормами, покладено одночасно обов'язок на суб'єкта господарювання як щодо сплати штрафу за вчинене порушення, так і щодо його усунення, а тому у відповідача Управління Держпраці у Полтавській області були наявні підстави для прийняття оскаржуваної постанови.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1 є правильним.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини, досліджені докази, якими доведено факт порушення позивачем ч. 1 ст. 83 КЗпП України, колегія суддів вважає, що Управління Держпраці у Полтавській області при прийнятті постанови від 22.10.2018 № ПЛ2226/584/АН/П/ПТ/ЗБ про накладення штрафу на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 КЗпП України діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, з дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.01.2019 року по справі № 440/4484/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 08.05.2019 року