Справа № 120/4448/18-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2019-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 травня 2019 р. Справа № 120/4448/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комара П.А., розглянувши у письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)"

про: скасування рішення та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про скасування рішення та зобов’язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що 27.03.2018 вироком Чечельницького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 був визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 286. ч. 1 ст. 135 КК України і засуджений до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Після набрання вироком 27.04.2018 законної сили міжрегіональною комісією позивача було направлено для відбування покарання із СІЗО до державної установи «Божковська виправна колонія» (№16) - виправної колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання для чоловіків. Згідно витягу з протоколу №20 від 08.05.2018, комісією ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії засудженому визначено відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки з загальними умовами тримання.

Представником позивача було направлено скаргу на рішення комісії до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з проханням скасувати його та привести у відповідність до норм Закону, а саме визначити ОСОБА_1 відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання для чоловіків. Однак, 17.09.2018 начальником управління надано відповідь на скаргу в якій зазначено, що визначення засудженому виправної колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання є правомірним, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 18 КВК України, засуджені до позбавлення волі відбувають покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання - чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі за злочини невеликої та середньої тяжкості, а ОСОБА_1 засуджений за ч. 1 ст. 135, що є умисним злочином невеликої тяжкості.

Дане рішення було оскаржено відповідно до вимог чинного законодавства до Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої Служби України. 26.10.2018 Адміністрацією ДКВС України розглянуто скаргу і в її задоволенні відмовлено.

Не погодившись з такими рішеннями комісії, позивач та його представник звернулись до суду з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (протокол №20 від 08.05.2018), яким ОСОБА_1 визначено відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки з загальними умовами тримання;

- зобов'язати комісію Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції повторно розглянути скаргу на рішення комісії про направлення на відбування покарання ОСОБА_1 від 08.08.2018 з урахуванням висновків викладених в судовому рішенні.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.12.2018 позовну заяву залишено без руху.

В межах строку, наданого судом на усунення недоліків, 02.01.2019 представником позивача усунено недоліки позовної заяви зазначені в ухвалі суду від 10.12.2018.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 08.01.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

31.01.2019 представником Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції подано до суду відзив на позовну заяву. Мотивуючи даний відзив відповідачем вказано, що при визначенні виду виправної колонії, де має відбувати покарання засуджений ОСОБА_1 комісією ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк враховано тяжкість скоєних злочинів, сукупність злочинів та вироків, наявність судимостей в минулому. Засуджений ОСОБА_1 вчинив злочини передбачені статтями 286 ч. 3 та 135 ч. 1 Кримінального кодексу України.

Злочин, передбачений частиною 3 статті 286 Кримінального кодексу України є злочином, вчиненим з необережності. Чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі, за вчинення злочинів виключно лише з необережності направляються для подальшого відбування покарання до виправних колоній мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання та відповідно до вимог частини 4 статті 92 Кримінально-виконавчого кодексу України мають утримуватись окремо.

Однак, злочин, передбачений статтею 135 ч. 1 Кримінального кодексу України відноситься до умисних злочинів. Тобто, особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, а саме завідомо залишила без допомоги особу, яка перебувала в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан згідно статті 12 Кримінального кодексу України класифікується як злочин невеликої тяжкості.

Відповідно до положень ст. 18 ч. 2 п. 2 Кримінально-виконавчого кодексу України чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі за злочини невеликої та середньої тяжкості відбувають покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання. Враховуючи те, що засуджений ОСОБА_1 скоїв декілька кримінальних злочинів, в тому числі і передбачений ст. 135 ч. 1 КК України, який є умисним злочином невеликої тяжкості, тому визначення засудженому виправної колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання є правомірним. Відповідність визначеного виду виправної колонії, де має відбувати покарання засуджений ОСОБА_1 вимогам кримінально-виконавчого законодавства України підтверджено Адміністрацією Державної кримінально-виконавчої служби України. Відтак, міжрегіональне управління діяло у спосіб та у межах наданих йому повноважень.

19.02.2019 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що положенням п. 1 ч. 2 ст. 18 КВК України, роз'яснено, що у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання відбувають особи - засуджені вперше до позбавлення волі за злочини, вчинені з необережності, злочини невеликої та середньої тяжкості, а також особи, переведені з колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і колоній середнього рівня безпеки в порядку, передбаченому цим Кодексом. Окрім того, згідно з «Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення» (в редакції від 27.02.2017 року), яким керується комісія при визначенні виду колонії засуджені особі, а саме п. 1 розділу II Положення містить вичерпний перелік осіб, що направляються і не підлягають направленню із слідчих ізоляторів до виправних колоній мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання.

Так, до виправних колоній мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами

тримання направляються: засуджені вперше до позбавлення волі за злочини, вчинені з необережності; засуджені за злочини невеликої та середньої тяжкості.

Не підлягають направленню із слідчих ізоляторів до виправних колоній мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання: особи, які не пройшли повний курс лікування венеричного захворювання, активної форми туберкульозу, психічного розладу, алкоголізму та наркоманії; особи, яких засуджено за вчинення умисного злочину в період відбування покарання у виді арешту або обмеження волі.

Таким чином, ОСОБА_1, засуджений вперше до позбавлення волі за злочин, вчинений з необережності та злочини невеликої тяжкості та не підпадає під визначення особи, що не підлягає направленню до виправної колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання.

Окрім того, при визначенні виду установи виконання покарань щодо осіб, засуджених за сукупністю злочинів (статті 70 КК України), Регіональні комісії призначають рівень безпеки не окремо стосовно кожного злочину чи вироку, а за їх сукупністю, виходячи з найбільш тяжкого злочину. Особі, яка вперше засуджена до позбавлення волі за вчинення кількох злочинів, у тому числі одного з необережності, за який призначене покарання, пов'язане з позбавленням волі, - відбування покарання належить призначати в колонії мінімального рівня безпеки відповідного виду (із полегшеними умовами тримання).

Таким чином, в жодному з нормативних документів, на які посилається відповідач при винесенні свого рішення, не має такого застереження, що якщо особа вчинила декілька злочинів, в тому числі один з яких є умисним злочином невеликої тяжкості, а інший злочин з необережності, то вона позбавляється права бути направленою до виправної колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання.

Відтак, враховуючи злочин, за який ОСОБА_1 засуджено до позбавлення волі, його мали б направити на відбування покарання до держаної установи «Крюковська виправна колонія» (№29) - виправної колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання для чоловіків.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 07.03.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

13.03.2019 представником відповідача подано клопотання про заміну первісного відповідача Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання покарань та пробації міністерства юстиції, належним відповідачем - державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)" не закриваючи провадження у даній справі. Дане клопотання обґрунтоване тим, що 08.05.2018 комісія Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 27.02.2017 року №680/5 “Про затвердження Положення визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, Положення про центральну, міжрегіональну комісію та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення” - не мала повноважень щодо визначення рівня безпеки засудженим. Дане рішення приймала комісія слідчого ізолятору - державної установи “Вінницька установа виконання покарань (№1)” у відповідності до п. 4 розділу І зазначеного Наказу №680. До компетенції комісії міжрегіонального управління, в редакції наказу №680, належали лише функції здійснення направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарання до іншої та розгляд скарг на рішення комісії СІЗО. На підтвердження зазначеного міжрегіональним управлінням надано витяг №1 з протоколу №20 від 08 травня 2018 року щодо визначення виду колонії засудженому ОСОБА_1.

Разом з тим, 02.04.2019 від представника позивача надійшли клопотання про залучення до участі в даній справі співвідповідача - Державну установу “Вінницька установа виконання покарань (№1)” та заява про поновлення процесуального строку для зміни предмету позову у справі №120/4448/18-а про скасування рішення комісії про направлення на відбування покарання, додатком до даного клопотання є заява про зміну предмету позову. Заява обґрунтована тим, що 11.03.2019 відповідачем Центрально-Західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції було надіслано клопотання в порядку ст. 48 КАС України в якому просить суд замінити первісного відповідача на Державну установу “Вінницька установа виконання покарань (№1)”, не закриваючи провадження у даній справі. Таким чином, враховуючи дану обставину виникла об'єктивна необхідність для зміни предмету позову, оскільки в позові позивач просить скасувати рішення комісії Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (протокол №20 від 08 травня 2018 року), яким ОСОБА_1 визначено відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки з загальними умовами тримання, що, при заміні відповідача суттєво змінює дану позовну вимогу.

Таким чином, просить суд змінити предмет даного позову:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Державної установи “Вінницька установа виконання покарань (№1)” (протокол №20 від 08 травня 2018 року), яким ОСОБА_1 визначено відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки з загальними умовами тримання;

- зобов'язати комісію Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції розглянути питання про направлення на відбування покарання ОСОБА_1 з урахуванням висновків викладених в судовому рішенні.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 15.04.2019 у задоволенні клопотання представника відповідача щодо заміни неналежного відповідача відмовлено. Клопотання представника позивача задоволено, залучено до участі у даній справі співвідповідача - Державну установу "Вінницька установа виконання покарань (№1)". Заяву представника позивача про зміну предмету позову прийнято до розгляду. Крім того, даною ухвалою встановлено відповідачам 15-денний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, з поясненнями по суті заявлених вимог та доданням підтверджуючих документів, у тому числі документів, що підтверджують надіслання копії відзиву та доданих до нього документів позивачу.

У встановлений судом строк Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№1)» відзив на позовну заяву не надала. Копію ухвали від 15.04.2019 отримала 19.04.2019, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України визначено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Водночас, неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

В судове засідання сторони не прибули, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно те належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Поряд із цим, представником Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції подано заяву про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на наведене вище, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також достатність письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, суд приходить висновку про можливість розглянути та вирішити справу у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

27.03.2018 вироком Чечельницького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 був визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 286. ч. 1 ст. 135 КК України і засуджений до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Після набрання вироком 27.04.2018 законної сили міжрегіональною комісією позивача було направлено для відбування покарання із СІЗО до державної установи «Божковська виправна колонія» (№16) - виправної колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання для чоловіків.

Згідно витягу з протоколу №20 від 08.05.2018, комісією ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії засудженому визначено відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки з загальними умовами тримання.

08.08.2018 представником позивача було направлено скаргу на рішення комісії до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з проханням скасувати його та привести у відповідність до норм Закону, а саме визначити ОСОБА_1 відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання для чоловіків.

Листом від 17.09.2018 №2.5/577-18/Д-452 начальником управління надано відповідь на скаргу в якій зазначено, що визначення засудженому виправної колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання є правомірним, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 18 КВК України чоловіки, засуджені до позбавлення волі відбувають покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання, вперше засуджені до позбавлення волі за злочини невеликої та середньої тяжкості, а засуджений ОСОБА_1 скоїв декілька кримінальних злочинів, в тому числі і передбачений ч. 1 ст. 135 КК України, який є умисним злочином невеликої тяжкості.

Представником позивача направлено скаргу до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України на рішення міжрегіональної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, щодо направлення засудженого ОСОБА_1 до виправної колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання для чоловіків, уперше засуджених до позбавлення волі.

Листом від 26.10.2018 №1/4-12647/Мл Адміністрацією ДКВС України розглянуто скаргу і в її задоволенні відмовлено. У відповіді зазначено, що ОСОБА_1 засуджений за статтями 286 ч. 3, 135 ч. 1 Кримінального кодексу України до 6 років позбавлення волі за сукупністю злочинів в порядку статті 70 Кримінального кодексу України, рішення прийняте міжрегіональною комісією з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції є правомірним, не суперечить вимогам кримінально-виконавчого законодавства та нормативно-правовим актам Міністерства юстиції України.

Визначаючи вид колонії засудженим за сукупністю злочинів передбачених статтями 286 ч. 3, 135 ч. 1 Кримінального кодексу України міжрегіональними комісіями з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції враховуються характер і ступінь суспільної небезпеки. Якщо хоча б один із злочинів є умисним, зазначеними комісіями приймається рішення про направлення таких засуджених до виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання для чоловіків, уперше засуджених до позбавлення волі, з метою недопущення порушень вимог частини 4 статті 92 Кримінально-виконавчого кодексу України, згідно якої, чоловіки, вперше засудженні до позбавлення волі за злочини, вчинені з необережності тримаються окремо.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 засуджений до позбавлення волі на певний строк за сукупністю злочинів, один з яких умисний, а саме стаття 135 Кримінального кодексу України (залишення в небезпеці), відбування ним покарання в умовах виправної колонії мінімального рівня безпеки із полегшеними умовами тримання для чоловіків, вперше засуджених до позбавлення волі за злочини вчинені з необережності, не можливо.

Не погоджуючись з такими рішеннями, позивач та його представник звернулись до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 №1129-IV (далі - КВК України), кримінально- виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов'язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Приписами статті 4 КВК України передбачено, що підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

За приписами ч. 2, 4 ст. 7 КВК України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Згідно статті 86 Кримінально-виконавчого кодексу України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

Відповідно до розділу 1 Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 року № 680/5, комісії у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, а також Положенням про визначення виду колонії.

Міжрегіональна комісія - колегіальний орган, що утворюється в міжрегіональному управлінні, який здійснює направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої та розглядає скарги на рішення комісії СІЗО.

Згідно рішення комісії Державної установи «Вінницької установи виконання покарань (№1)», протокол №20 від 08.05.2018, з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення та позбавлення волі на певний строк, виду колонії – засудженому ОСОБА_1 визначено вид колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання.

Частиною 5 ст. 11 КВК України визначено, що виправні колонії мінімального рівня безпеки поділяються на колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання і колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 КВК України, засуджені до позбавлення волі відбувають покарання у виправних колоніях:

мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання - засуджені вперше до позбавлення волі за злочини, вчинені з необережності, злочини невеликої та середньої тяжкості, а також особи, переведені з колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і колоній середнього рівня безпеки в порядку, передбаченому цим Кодексом;

мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання - чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі за злочини невеликої та середньої тяжкості.

Пунктом 1, 2 розділу 2 Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 року № 680/5 (далі – Положення), визначено, що до виправних колоній мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання направляються:

- засуджені вперше до позбавлення волі за злочини, вчинені з необережності;

- засуджені за злочини невеликої та середньої тяжкості.

Не підлягають направленню із слідчих ізоляторів до виправних колоній мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання:

- особи, які не пройшли повний курс лікування венеричного захворювання, активної форми туберкульозу, психічного розладу, алкоголізму та наркоманії;

- особи, яких засуджено за вчинення умисного злочину в період відбування покарання у виді арешту або обмеження волі.

До виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання направляються: чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі за злочини невеликої та середньої тяжкості.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 2 Кримінального кодексу України (далі – КК України), підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Залежно від ступеня тяжкості злочини поділяються на злочини невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі. Злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м'яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Злочином середньої тяжкості є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п'яти років (ч. 1-3 ст. 12 КК України).

Частиною 1 статті 135 КК України передбачено, що завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов'язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, - карається обмеженням волі на строк до двох років або позбавленням волі на той самий строк.

При цьому, суд звертає увагу, що злочин передбачений ч. 1 ст. 135 КК України хоч і відноситься до умисних злочинів, однак, згідно статті 12 КК України класифікується як злочин невеликої тяжкості.

Згідно ч. 3 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, - караються позбавленням волі на строк від п'яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Разом з тим, злочин передбачений частиною 3 статті 286 КК України, є злочином, вчиненим з необережності.

Відтак, чоловіки, вперше засуджені до позбавлення волі, за вчинення злочинів з необережності направляються для подальшого відбування покарання до виправних колоній мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання та відповідно до вимог частини 4 статті 92 Кримінально-виконавчого кодексу України мають утримуватись окремо.

Таким чином, ОСОБА_1 засуджений вперше до позбавлення волі за злочин, вчинений з необережності та злочин невеликої тяжкості.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 18 КВК України, засуджені вперше до позбавлення волі за злочини, вчинені з необережності, злочини невеликої та середньої тяжкості відбувають покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання.

Згідно Положення, до виправних колоній мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання направляються: засуджені вперше до позбавлення волі за злочини, вчинені з необережності; засуджені за злочини невеликої та середньої тяжкості.

При цьому, суд критично ставиться до пояснень Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, що засуджений ОСОБА_1 скоїв декілька кримінальних злочинів, в тому числі і передбачений ч. 1 ст. 135 КК України, який є умисним злочином невеликої тяжкості, тому визначення засудженому виправної колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання є правомірним, оскільки, суд звертає увагу, що в нормативно-правових актах не має такого застереження, що якщо особа вчинила декілька злочинів, в тому числі один з яких є умисним злочином невеликої тяжкості, а інший злочин з необережності, то вона позбавляється права бути направленою до виправної колонії мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі; 5) обов'язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред'явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" (протокол №20 від 08 травня 2018 року), яким ОСОБА_1 визначено відбувати покарання у виправній колонії мінімального рівня безпеки з загальними умовами тримання.

Зобов'язати комісію Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції розглянути питання про направлення на відбування покарання ОСОБА_1 з урахуванням висновків викладених у судовому рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 704,8 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, відбуває покарання в державній установі "Божковська виправна колонія (№16)" за адресою: 38734, Полтавська область, Полтавський район, с. Божковське, вул. Центральна, 5)

Відповідач 1: Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (21100, м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2а, )

Відповідач 2: Державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)" (21001, м. Вінниця, 2, )

Суддя Комар Павло Анатолійович