Справа № 2340/4764/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/4764/18 Головуючий у 1 інстанції: Тимошенко В.П.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Костюк Л.О. Кузьменка В.В. Борейка Д.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просила:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу, ліквідатору аварії на Чорнобильській АЕС 1-ї категорії, інваліду-війни 3 групи в перерахунку та виплаті пенсії , як жінці-війсковослужбовцю при проходженні дійсної військової служби, у зв`язку із зміною п. 3 ст. 59 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу, ліквідатору аварії на Чорнобильській АЕС 1-ї категорії, інваліду-війни 3 групи в перерахунку та виплаті пенсії , як жінці-війсковослужбовцю при проходженні дійсної військової служби, відповідно до п. 3 ст. 59 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, з 01.10.2017 обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня відповідного року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з постановою суду, позивач - ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що у період проходження нею військової служби, як жінкою військовослужбовцем, діяв Закон СРСР від 12 липня 1967 року № 1950 УІІ «Про загальний військовий обов`язок», а тому вона прирівняна до військовослужбовців строкової військової служби.

11 квітня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно копії військового квитка НОМЕР_1 , довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 22.02.2001 р. №51/1/1738, довідки від 20.12.1990 р. №2593 військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_1 з 04.05.1986 р. по 12.05.1986 р. та з 20.05.1986 р. по 30.05.1986 р. приймала участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 21.12.2011 р. позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 10ААА №911842, позивачу 21.12.2011 р. встановлено ІІІ групу інвалідності, захворювання так, пов`язане з виконанням службових обов`язків із ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

13.11.2018 р, позивач із заявою звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якій просила здійснити перерахунок розміру пенсії із застосуванням п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня відповідного року з 01.10.2017 р.

Листом №74411/03-16 від 21.11.2018 р. відповідачем відмовлено позивачу у здійсненні перерахунку пенсії, виходячи із п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня відповідного року, з посиланням на ту обставину, що участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відбулася не під час проходження дійсної строкової служби.

Вважаючи відмову у перерахунку пенсії протиправною, позивач звернулася з вищевказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає право на пенсії військовослужбовцям, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Визначені у цій статті умови та підстави призначення пенсії по інвалідності відповідній категорії осіб у Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 01 липня 1992 року № 2532-12 у редакціях: законів України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 05 жовтня 2006 року № 231-V (діяла до 01 жовтня 2017 року) та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII (діє з 01 жовтня 2017 року) не змінювалися.

Частиною третьою статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю, пенсія по інвалідності обчислюється відповідно до цього Закону або за бажанням таких осіб - з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.

Механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій, у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до статей 54, 57 і 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначає Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210 (далі - Порядок № 1210).

Так, відповідно до пункту 9-1 Порядку № 1210, за бажанням осіб, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження дійсної строкової служби та внаслідок цього стали особами з інвалідністю, пенсія по інвалідності обчислюється з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.

Апелянт вказує, що вона має право на виплату пенсії у п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, оскільки є особою з інвалідністю, яка на час участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи проходила військову службу.

Так, у рішенні від 06 березня 2019 року по справі № 2540/2495/18 Касаційний адміністративний суд в складі Верхового Суду дійшов висновку, що «частина третя статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначає окрему категорію військовослужбовців, які: брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, або у ліквідації наслідків інших ядерних аварій та випробувань, або у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, об`єднаних фактом того, що відповідна участь здійснювалась у період проходження строкової військової служби.

…. частину 3 статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» необхідно застосовувати з урахуванням її синтаксичного аналізу та контекстного зв`язку з іншими її положеннями та положеннями статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також з урахуванням попередньої редакції вказаної статті, яка передбачала лише одну категорію військовослужбовців, що мали право обчислення пенсії по інвалідності, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року».

Отже, враховуючи вищезазначене, частина третя статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає, що її дія (право на обчислення пенсії по інвалідності за особливою процедурою) поширюється на осіб, які відповідають наступним критеріям: 1) особа брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, або 2) особа брала участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій та випробувань, або 3) особа брала участь у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї.

Таке право виникає у зазначених осіб лише за наявності у сукупності трьох умов (розширене тлумачення зазначеної статті без внесення змін до частини третьої статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не допускається): 1) особа має статус особи з інвалідністю; 2) особа отримала статус особи з інвалідність виключно внаслідок участі у ліквідації відповідних наслідків та у військових навчаннях; 3) особа брала участь у ліквідації відповідних наслідків та військових навчаннях лише під час проходження дійсної строкової служби.

Зазначена правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №820/1148/18.

Як вбачається із спірної відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області у здійсненні перерахунку пенсії позивачу, виходячи із п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати відповідача, відповідачем зазначено, що: « За матеріалами пенсійної справи вбачається, що Ви приймали участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 04.0.1986 року по 12.05.1986 року (копія довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 22.02.2001 р. за №51/1/1738) та з 20.05.1986 року по 30.05.1986 року (копія довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від за №51/1/1739) під час проходження дійсної військової служби з 04.12.1984 року по 12.09.1986 року (копія військового квитка НОМЕР_1 , виданого Бородянським районним військовим комісаріатом 04.12.1984 року).

Законом СРСР від 12.10.1967 Про загальний військовий обов`язок дійсна строкова військова служба була визначена терміном 2 роки виключно для громадян чоловічої статі.

Відповідно до вищевказаного Ви не були військовослужбовцем строкової служби» (лист №74411/03-16 від 21.11.2018 р).

Як зазначалося, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 приймала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 04.05.1986 р. по 12.05.1986 р. та з 20.05.1986 р. по 30.05.1986 р. (а.с. 16).

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що військову службу позивач проходила з 04.12.1984 року по 12.09.1986 року (а.с. 9).

Отже, з наданих позивачем документів вбачається, що ОСОБА_1 приймала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження строкової служби, що передбачає можливість перерахунку пенсії, відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На думку колегії суддів, обмеження права позивача - військовослужбовця на перерахунок пенсії, відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є дискримінаційним та не узгоджується із тим, що вказаною нормою Закону передбачено параво на перерахунок пенсії особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю. Обмежень щодо статті таких осіб не встановлено.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позивач приймала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС під час військових зборів, а тому, позивач не має права на перерахунок пенсії, відповідно до частини 3 статті 59 Зaкoну Укрaїни Прo стaтус і сoціaльний зaxист грoмaдян, які пoстрaждaли внaслідoк Чoрнoбильськoї кaтaстрoфи, оскільки не відповідає всім критеріям, наявність яких обумовлює право особи на вказаний перерахунок є помилковим.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Також, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Також, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях вказує на уникнення формалізму та необхідність виходу за межі позовних вимог для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та необхідність їх задоволення.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , а тому постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови ОСОБА_1 , ліквідатору аварії на Чорнобильській АЕС 1-ї категорії, інваліду-війни 3 групи в перерахунку та виплаті пенсії, як жінці-війсковослужбовцю при проходженні дійсної військової служби, у зв`язку із зміною п. 3 ст. 59 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , ліквідатору аварії на Чорнобильській АЕС 1-ї категорії, інваліду-війни 3 групи, як жінці-війсковослужбовцю при проходженні дійсної військової служби, відповідно до п. 3 ст. 59 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, з 01.10.2017 р. обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Костюк Л.О. Кузьменко В.В.
Повний текст постанови виготовлено 10.05.2019 року