Справа № 743/736/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/736/19 Суддя першої інстанції: Жовток Є.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 на проголошене о 15 годині 20 хвилин рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 квітня 2019 року, повний текст якого складено 22 квітня 2019 року, у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 , про продовження строку затримання, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі - Позивач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) звернулося до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 (далі - Відповідач, ОСОБА_1 ) про продовження строку затримання громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22.04.2019 року позов задоволено повністю та продовжено строк затримання ОСОБА_1 до 25.10.2019 року включно. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріалами справи підтверджуються доводи Позивача про неможливість ідентифікації особи Відповідача, то заявлені позовні вимоги є обґрунтованими.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що протягом шести місяців Позивачем було направлено лише один запит з метою ідентифікації Відповідача, що свідчить про те, що орган Державної міграційної служби України не у повній мірі реалізував свої повноваження щодо ідентифікації іноземця. Крім того, зазначає, що Позивачем не було перевірено твердження Відповідача щодо того, що останній перетнув державний кордон України легально, а відтак інформація про нього повинна міститися у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України». Крім іншого, підкреслює на безпідставності посилання територіального органу ДМС України на відмову ОСОБА_1 від заповнення документів, необхідних для ідентифікації її особи на виконання рішення про її видворення, оскільки матеріалами справи не підтверджується роз'яснення Відповідачу необхідності заповнення згаданих документів зрозумілою для нього мовою.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції на 13.05.2019 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні Апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили суд її вимоги задовольнити повністю з викладених в останній підстав.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що рішенням Васильківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 24.10.2018 року №28 приписано примусово повернути до країни походження або третьої країни Нгуєн Тхі Хуін Ань та зобов'язано останню покинути територію України у термін до 00 годин 01 хвилин 25.10.2018 року (а.с. 7-8).

26.10.2018 року Васильківським міськрайонним судом Київської області прийнято рішення у справі №362/6031/18 за адміністративним позовом Васильківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області до, зокрема, ОСОБА_1 , яким затримано вказану особу з метою ідентифікації терміном на шість місяців (а.с. 12-17).

Згідно акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 26.10.2018 року ОСОБА_1 було поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (а.с. 11).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 29.10.2018 року Державною міграційною службою України на адресу Надзвичайного та повноважного посла Соціалістичної Республіки В'єтнам в Україні направлено лист №8.3-7670/2-18 «Про документування громадян В'єтнаму» з проханням у найкоротший термін здійснити ідентифікацію громадян та документування посвідченнями на повернення (а.с. 19).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам з огляду на положення ст. 289 КАС України, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з неможливістю ідентифікації Відповідача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Приписи ч. 11 ст. 289 КАС України визначають, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Тобто, існування принаймні однієї з передбачених у ч. 11 ст. 289 КАС України умов з урахуванням обставин справи є достатнього підставою для затримання іноземця або продовження строку такого затримання.

За правилами ч. 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, з метою ідентифікації Відповідача Позивачем було направлено на адресу Надзвичайного та повноважного посла Соціалістичної Республіки В'єтнам в Україні направлено лист №8.3-7670/2-18 «Про документування громадян В'єтнаму» з проханням у найкоротший термін здійснити ідентифікацію громадян та документування посвідченнями на повернення. При цьому, як вірно зазначив Позивач, відповіді на вказаний лист Надзвичайним та повноважним послом Соціалістичної Республіки В'єтнам в Україні не надано.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що відповідно до абз. 4 п. 1 розділу VI «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № № 353/271/150 (далі - Інструкція), якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Як вірно підкреслено Апелянтом, Позивачем не було надано належних і допустимих доказів, що на виконання вимог Інструкції останнім було повторно направлено запит щодо ідентифікації Відповідача після неотримання відповіді на вперше направлений запит від 29.10.2018 року. При цьому, на переконання судової колегії, наявний у матеріалах справи лист ДМС України від 02.10.2018 року №8.3-6956/2-18 «Про документування громадян В'єтнаму» (а.с. 18), адресований Надзвичайному та повноважному послу Соціалістичної Республіки В'єтнам в Україні, не може вважатися доказом направлення запиту щодо ідентифікації ОСОБА_1 , оскільки, як було встановлено раніше, останню було затримано лише 24.10.2018 року.

Крім того, судовою колегією критично оцінюється посилання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про відсутність співпраці ОСОБА_1 з метою ідентифікації останньої з огляду на її відмову від заповнення анкети (а.с. 21), оскільки належних і допустимих доказів ознайомлення Відповідача зі змістом вказаної анкети не надано, у той час як згідно листа Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні від 21.02.2019 року №09-02/244 у штаті останнього відсутній сертифікований перекладач з в'єтнамської (єдина мова, якою володіє ОСОБА_1 ) на українську.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не було доведено вчинення передбачених Інструкцією всіх необхідних дій, спрямованих на ідентифікацію ОСОБА_1 з метою забезпечення видворення іноземця з території України, колегія суддів вважає передчасним висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним твердження Апелянта про те, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не було перевірено відомості бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» щодо ОСОБА_1 , оскільки, як вбачається зі змісту довідки про особу від 24.10.2018 року №20/2983 (а.с. 6), така інформація органами Державної міграційної служби України перевірялася. Крім того, як встановлено судом першої інстанції, у судовому засіданні Відповідач пояснив, що потрапив на територію України незаконно, що, на переконання судової колегії, виключає можливість існування відомостей про ОСОБА_1 у базах даних міграційних органів.

Відповідно до пп. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість твердження Ріпкинського районного суду Чернігівської області про наявність правових підстав для продовження строку затримання ОСОБА_1 з огляду на невстановлення передбачених ч. 13 ст. 289 КАС України умов, з якими процесуальний закон пов'язує можливість продовження строку затримання іноземця.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати, прийнявши нове про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 195, 242-244, 250, 271, 272, 289, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 22 квітня 2019 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено «13» травня 2019 року.