Справа № 520/11743/18
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Сагайдак В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 р. Справа № 520/11743/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2019, по справі № 520/11743/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати протиправною бездіяльність Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова щодо зарахування до стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років роботи на посаді вчителя музики та співів в середній школі № 123 з 01.09.1991 року по 31.08.1992 року; зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова зарахувати в стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років роботу на посаді вчителя музики та співів в середній школі № 123 з 01.09.1991 року по 31.08.1992 року з педагогічним навантаженням 6 годин на тиждень та з 01.09.1992 року по 30.04.1993 року з педагогічним навантаженням 8 годин на тиждень.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення справи по суті. Зазначає, що вимоги щодо призначення пенсії за вислугу років не заявлялось, з огляду на що відмова суду першої інстанції у задоволенні позову із посиланням на ст. 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є безпідставною.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв'язку з чим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 12.10.2018 року звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова листом від 26.10.2018 року № 20690/300202 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії, оскільки відсутній стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугою років, передбачений ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та вказано, що пенсії за вислугу років призначаються у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії.

12.11.2018 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова із заявою надавши додаткові документи, отримані від Управління освіти адміністрації Московського району ВК ХМР, на підтвердження наявності спеціального трудового стажу для призначення пенсії за вислугу років.

19.11.2018 року Управлінням Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова розглянуто звернення позивача та складено протокол про розгляд спірних питань, які виникають під час призначення (перерахунку) та виплати пенсій, відповідно якого позивачу відмовлено в зарахуванні періоду роботи з 01.01.1992 р. по 26.08.1996 р. на посаді старшої піонервожатої до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, як працівнику освіти відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та розділу XV Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», згідно заяви від 12.11.2018 року.

Не погодившись із таким рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років прийнято без врахування періоду перебування позивача на посаді вчителя музики та співів та з невірним мотивуванням, однак право позивача на призначення пенсії за вислугу років виникне лише з моменту звільнення з роботи.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду з огляду на таке.

Статтею 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно зі ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за Переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Переліком № 909 закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 26.09.2002 року № 1436, установлено заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років.

Так, згідно з вищезазначеним Переліком, правом на призначення пенсії за вислугу років користуються особи, які працювали в загальноосвітніх навчальних закладах на посадах учителів, логопедів, вчителів-логопедів, вчителів-дефектологів, викладачів, навчальних сурдопедагогів, тифлопедагогів, вихователів, завідуючих та інструкторів слухових кабінетів, директорів, завідуючих їх заступників з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 05.10.1987 р. призначена на посаду старшої піонервожатої до середньої школи № 123, та була звільнена із вказаної посади 26.08.1996 року за власним бажанням.

Однак, згідно з довідкою Управління освіти адміністрації Московського району ВК ХМР від 08.11.2018 року № 964 позивач працювала на посаді вчителя музики та співів в середній школі № 123 з 01.09.1991 року по 31.08.1992 року із педагогічним навантаженням 6 годин на тиждень, та з 01.09.1992 року по 30.04.1993 року із педагогічним навантаженням 8 годин на тиждень.

На підтверження зазначених обставин надано наказ по Московському районному відділу народного господарства м. Харкова № 1411-к від 02.09.1992 р. про призначення позивача на посаду вчителя музики та співів, картка-довідка, лист Управління освіти адміністрації Московського району ВК ХМР від 07.11.2018 року № К-0/4/14/01-41-18/01-57-18.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У свою чергу, порядок i умови сумiсництва визначенi постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 03.04.93 р. № 245 «Про роботу за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ i органiзацiй» та Положенням про умови роботи за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ i органiзацiй, затвердженим наказом Мiнпрацi, Мiн'юсту i Мiнфiну України вiд 28.06.93 р. № 43, зареєстрованим у Мiн'юстi України 30.06.93 р. за № 76.

Згідно з п. 1 Положення № 43 сумiсництвом є виконання працiвником, крiм своєї основної, iншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вiльний вiд основної роботи час на тому самому або iншому пiдприємствi, в установi, органiзацiї.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу. Тобто, працівник може працювати за сумісництвом не більше, ніж на 0,5 ставки.

У п. 4 Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 зазначено, що працівникам підприємств, установ, організацій (далі - підприємство), які крім основної роботи займалися викладацькою роботою у навчальних закладах обсягом не менше ніж 180 годин на навчальний рік, до стажу педагогічної роботи для виплати надбавки за вислугу років зараховуються місяці, протягом яких проводилася викладацька робота.

Отже, зарахування роботи на посаді викладача (у тому числі й у позашкільному закладі освіти) до спеціального педагогічного стажу не ставиться в залежність від того, було це основним місцем роботи особи чи за сумісництвом, за умови, якщо викладацька робота за сумісництвом займає не менше ніж 180 годин на навчальний рік, а також якщо працівникам підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи працювали за сумісництвом на посадах науково-педагогічних або педагогічних працівників з обсягом роботи не менше ніж на 0,25 посадового окладу (ставки заробітної плати).

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 року у справі № 876/5312/17 (провадження № 11-860апп18).

Таким чином, враховуючи, що за даними Управління освіти адміністрації Московського району ВК ХМР позивач працювала на посаді вчителя музики та співів в середній школі № 123 із педагогічним навантаженням 6 годин на тиждень у період з 01.09.1991 року по 31.08.1992 року та 8 годин на тиждень у період з 01.09.1992 року по 30.04.1993 року, що перевищує 180 годин на навчальний рік, колегія суддів доходить висновку, що зазначені періоди роботи підлягають зарахуванню до стажу роботи позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи у зарахуванні вказаних періодів роботи позивача до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», діяв не на підставі та не у спосіб, передбачений законодавством України.

Так, Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, відмовляючи ОСОБА_1 у зарахуванні періодів роботи з 01.09.1991 року по 31.08.1992 року та з 01.09.1992 року по 30.04.1993 року перебування позивача на посаді вчителя музики та співів до стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону «Про пенсійне забезпечення», обгрунтувань щодо такої відмови у протоколі від 19.11.2018 року не надає, так само як і оцінку наданим позивачем додатковим документам, а саме наказу по Московському районному відділу народного господарства м. Харкова № 1411-к від 02.09.1992 р., довідки Управління освіти адміністрації Московського району ВК ХМР від 07.11.2018 року № К-0/4/14/01-41-18/01-57-18.

При цьому, щодо періодів роботи позивача з 05.10.1987 року по 31.12.1991 року на посаді старшої піонервожатої середньої школи № 123, та з 27.08.1996 року по 10.10.2017 року на посаді вчителя англійської мови середньої школи № 123, відповідач вважав за можливе зарахувати зазначені періоди до стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", зазначив, що стаж роботи за вислугу років позивача складає 25 років 4 місяці 12 днів, що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та розділу XV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з огляду на що підстави для призначення пенсії за вислугу років позивачу відсутні.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку таким висновкам відповідача зазначає, що рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років прийнято без врахування періоду перебування позивача на посаді вчителя музики та співів в середній школі № 123 та з неправильним мотивуванням, однак беручи до уваги, що право позивача на призначення пенсії за вислугу років виникне лише з моменту звільнення з роботи, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Стосовно таких висновків суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, відповідно до ст. 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення" звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Однак, позивачем звернення до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова здійснено з приводу зарахування до стажу роботи певних періодів, що дають право на призначення пенсії за вислугу років.

При цьому, ні при зверненні до пенсійного органу, ні у адміністративному позові вимог щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» ОСОБА_1 не ставились.

Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що можливість зарахування певних періодів роботи до трудового стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не ставиться у залежність від безпосереднього набуття права на призначення такої пенсії, особа наділена правом звернення до пенсійного органу із вимогою щодо зарахування періодів роботи до трудового стажу незалежно від подальшої вимоги стосовно призначення пенсії.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо необгрунтованості позовних вимог.

Таким чином, оскільки у ході судового розгляду справи відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено належним чином правомірності своїх дій (бездіяльності) у спірних відносинах, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги про зарахування до стажу роботи позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періодів роботи у середній школі № 123 м. Харкова на посаді вчителя музики та співів з 01.09.1991 року по 31.08.1992 року та з 01.09.1992 року по 30.04.1993 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно ст. 317 КАС України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового про задоволення позову ОСОБА_1

Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судом встановлено, що позивачем понесені витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду першої інстанції - 1409,6 грн. та апеляційної скарги - 1152,6 грн., що підтверджується квитанціями № 0.0..1, № 0.0..1 від 17.12.2018 року, б/н від 10.02.2019 року.

Враховуючи, що за наслідками судового розгляду позов задоволено, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 2562,2 грн.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 по справі № 520/11743/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи ОСОБА_1, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи у середній школі № 123 м. Харкова на посаді вчителя музики та співів з 01.09.1991 року по 31.08.1992 року та з 01.09.1992 року по 30.04.1993 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи у середній школі № 123 м. Харкова на посаді вчителя музики та співів з 01.09.1991 року по 31.08.1992 року та з 01.09.1992 року по 30.04.1993 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова витрати по сплаті судового збору у розмірі 2562 (дві тисячі п'ятсот шістдесят дві) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов Г.Є. Бершов