Справа № 1340/4177/18
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3070/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Довгої О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - ОСОБА_1;

від відповідача - Пасічник Ю.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019р. в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Львівській обл. про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю (суддя суду І інстанції: Крутько О.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 22 хв. 24.01.2019р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 31.01.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

13.09.2018р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі - позивач, ФОП ОСОБА_3, суб'єкт господарювання) звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати винесену Головним управлінням Держпраці у Львівській обл. (надалі - відповідач, ГУ Держпраці у Львівській обл.) постанову № ЛВ485/1/АВ/ФС-1 від 13.06.2018р. про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, відповідно до якої на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 111690 грн.; понесені судові витрати покласти на відповідача (а.с.4-9).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною та скасовано винесену ГУ Держпраці у Львівській обл. постанову № ЛВ485/1/АВ/ФС-1 від 13.06.2018р. про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами; стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань 1762 грн. сплаченого судового збору на користь позивача (а.с.101-106).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ Держпраці у Львівській обл., який у поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.109-111).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час інспекційного відвідування за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 інспекторами праці був складений Акт № ЛВ 485/1/АВ від 22.05.2018р., яким встановлено порушення вимог ч.ч.1 і 3 ст.24 КЗпП України, які полягають у фактичному допуску до роботи без укладення трудового договору і без повідомлення фіскального органу працівника ОСОБА_5

Наявність вказаного порушення доведена сукупністю зібраних доказів, при цьому представлений позивачем цивільно-правовий договір не може бути прийнятий до уваги, оскільки ОСОБА_5 виконувала трудову функцію продавця продовольчих товарів, вона не організовувала свою роботу самостійно та на власний ризик, така підпорядковувалася правилам внутрішнього трудового розпорядку, умови представленого договору не містять вказівки щодо обсягу виконуваних робіт, кількісного результату.

Щодо неможливості подвійного притягнення позивача до відповідальності наголошують на тому, що постанова Залізничного районного суду м.Львова датована 30.07.2018р., тобто пізніше, ніж оскаржувана постанова, яка винесена 13.06.2018р.; також місцевим загальним судом проігноровані приписи п.8 ч.1 ст.247 КУпАП.

Представником позивача адвокатом Смолинцем Я.І. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.126-135).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу відповідача № 1099-П від 21.05.2018р. та направлення № 1002 від 21.05.2018р. головними державними інспекторами Панчак Л.С., Філяк-Заставною H.Л. було проведене 22.05.2018р. інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_3 за фактичною адресою здійснення підприємницької діяльності: в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 (а.с.27, 28).

За результатами проведення інспекційного відвідування складено Акт № ЛВ485/1/АВ від 22.05.2018р. інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, яким встановлено порушення, зокрема, вимог ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України в частині фактичного допуску до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом власника або уповноваженого ним органу, і без повідомлення ДФС працівника ОСОБА_5 (а.с.29-37).

Зокрема, 22.05.2018р. під час проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_3, а саме у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1, зафіксовано наявність двох осіб, які здійснювали продаж товарів, що підтверджується матеріалами фотозйомки, зробленими інспекторами у ході проведення інспекційного відвідування (а.с.43, 44).

Разом із цим, у даних осіб відібрано пояснення від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Зазначені особи не надали документів для встановлення особи, у зв'язку із цим інспекторами праці був здійснений виклик патрульної поліції. Посадові особи поліції встановили, що особа, яка назвалась ОСОБА_8, покинула магазин, а особу, яка назвалась ОСОБА_7, встановлено за прізвищем ОСОБА_5 (а.с.42).

В ході проведення інспекційного відвідування позивач ФОП ОСОБА_3 надав пояснення щодо працевлаштування ОСОБА_5, у якому зазначив, що дана працівниця проходить стажування, починаючи з 13.05.2018р. (а.с.41).

22.05.2018р. ГУ Держпраці у Львівській обл. винесено припис № ЛВ485/1/АВ/П про усунення виявлених порушень, яким зобов'язано ФОП ОСОБА_3, в тому числі, укласти трудовий договір з найманим працівником в письмовій формі та видати наказ (розпорядження), про прийом працівників повідомити в органи ДФС; встановлено строк для усунення порушень - до 08.06.2018р. (а.с.38-40).

У зв'язку із виявленням порушення вимог законодавства про працю, першим заступником начальника ГУ Держпраці у Львівській обл. Грицак О.О. винесено постанову № ЛВ485/1/АВ/ФС-1 від 13.06.2018р. про накладення на позивача штрафу у відповідності до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України у розмірі 111690 грн. (а.с.10).

Крім того, за результатами інспекційного відвідування працівниками ГУ Держпраці у Львівській обл. за наведеним фактом складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.41 КУпАП, який направлений для розгляду по суті до місцевого загального суду.

30.07.2018р. постановою Залізничного районного суду м.Львова ФОП ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 8500 грн. за допуск до роботи працівника ОСОБА_5 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням, та повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу (а.с.98).

Вирішуючи наведений спір та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого абз.1 ч.2 ст.265 КЗпП України, є доведеним.

Матеріалами справи підтверджено, що за допуск фізичної особи до роботи без оформлення трудового договору ФОП ОСОБА_3 вже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Залізничного районного суду м.Львова від 30.07.2018р., що набрала законної сили; застосовано стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн.

Накладення на нього штрафу за те саме правопорушення постановою ГУ Держпраці у Львівській обл. № ЛВ485/1/АВ/ФС від 13.06.2018р. є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що слід вважати порушенням ст.61 Конституції України.

Таким чином, правопорушення, передбачені у ч.2 ст.265 КЗпП України, так само, як і правопорушення, передбачене у ч.3 ст.41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Притягнення особи до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.12.2018р. у справі № 814/2156/16.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що притягнення позивача двічі за одне й те саме правопорушення порушує його права, передбачені ст.61 Конституції України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що відповідають нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, з наступних причин.

Зміст порушень, які оскаржуються позивачем в судовому порядку, полягає в недотриманні приписів ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України, а саме: ФОП ОСОБА_3 допущено 22.05.2018р. до роботи працівника ОСОБА_5 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМ України.

В частині виявлених порушень законодавства про працю колегія суддів враховує такі обставини справи і норми законодавства.

Частина 1 ст.24 КЗпП України містить перелік випадків коли трудовий договір з працівником укладається у письмовій формі. Відповідно до частини 3 цієї статті працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМ України.

Згідно абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати і винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків.

Із змісту наведеного слідує, що підставою для застосування вказаних санкцій є факт допуску без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує на підприємстві певну трудову функцію, що у сукупності з іншими ознаками надає їй статусу працівника підприємства, а підприємство щодо неї є суб'єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України.

Такі відносини регулюються законодавством про працю, при цьому сторони розуміють та усвідомлюють таку обставину, але жодним чином не оформляють таких відносин. Сфера регулювання ст.24 КЗпП України обмежується випадками, коли між підприємством та фізичною особою мають місце відносини, які за своїм змістом регулюються трудовим законодавством, а застосування штрафних санкцій за абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України здійснюється у тому випадку, коли такі відносини не оформлені документами, визначеними КЗпП України.

Проведеною перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_3 вимог ч.ч.1 і 3 ст.24 КЗпП України, які полягають в допуску одного працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Зокрема, в ході проведення інспекційного відвідування інспекторами праці зафіксовано присутність 22.05.2018р. ОСОБА_5 на робочому місці під час виконання нею трудової функції.

01.03.2018р. між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір № 2а про виконання робіт, відповідно до п.1.1 якого замовник (ФОП ОСОБА_3.) доручає, а виконавець (ОСОБА_5.) зобов'язується здійснювати реалізацію товару замовника (роботи) за адресою: АДРЕСА_1, при цьому замовник приймає на себе зобов'язання приймати і оплачувати їх вартість виконавцеві (а.с.67-70).

Акт виконаних робіт, який відповідно до умов договору є підставою для оплати вартості робіт виконавця, під час судового розгляду не представлений.

Отже визначальним для вирішення наведеного спору є наявності ознак трудових правовідносин між позивачем та фізичною особою ОСОБА_5

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

Частиною першою ст.3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст.23 КЗпП України).

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст.626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст.902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як вбачається з наведеного вище цивільно-правового договору про виконання робіт, укладених позивачем з фізичною особою, предметом останнього є роботи по продажу товарів, тобто, фактично виконання функцій продавця продовольчих товарів.

Так, предметом укладеного договору позивача з фізичною особою є процес праці, а не її кінцевий результат. Фізична особа повинна була виконувати систематично певні трудові функції відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк. При цьому, в укладеному договорі не визначається обсяг виконуваної роботи, а лише обумовлювалися зобов'язання виконувати роботи.

В самому договорі не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо.

Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.

Як вбачається зі змісту угоди, працівник самостійно не організовувала роботу, виконувала її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковувалися відповідним посадовим особам та правилам внутрішнього трудового розпорядку роботи магазину.

Також договором передбачено виконання робіт виконавцем з використанням власного обладнання (п.2.3 договору), однак перелік такого обладнання та їх передача сторонами не оформлені.

Враховуючи викладене, укладений позивачем з фізичною особою договір має ознаки трудового характеру.

Згідно з частинами першою, другою ст.265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України).

Частиною четвертою ст.265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.ч.2-7 ст.53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено постановою КМ України № 509 від 17.07.2013р. «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення».

Відповідно до п.2 цього Порядку штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Відповідно до п.3 зазначеного Порядку уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Згідно з п.8 наведеного Порядку за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб'єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Аналізуючи встановлені судом обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що у межах спірних правовідносин позивачем не дотримано вимог ст.24 КЗпП України в частині обов'язкового укладання трудових договорів у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), або видання наказу, або розпорядження та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМ України; відповідачем під час прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу дотримано вимоги Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затв. постановою КМ України № 509 від 17.07.2013р.

Ключовим правовим питанням, який має значення для правильного вирішення спору, є можливість одночасного притягнення фізичної особи-підприємця до відповідальності за ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.3 ст.41 КУпАП за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

За змістом частин 3, 4 ст.265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також КУпАП. Відповідно до ч.3 ст.41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства, тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, частиною 2 ст.265 КЗпАП України і частиною 3 ст.41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Штраф за частиною 2 ст.265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 3 ст.41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Стаття 265 КЗпП України і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України від 28.12.2014р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Вищезазначений закон передбачав введення статтею 265 КЗпП України фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість, стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв'язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто, ключової відмінністю цих двох статей є суб'єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнуто юридичну особу як роботодавця (за ст.265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст.41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого ч.2 ст.265 КЗпП України і частини 3 ст.41 КУпАП повністю збігаються суб'єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Позивач вважає, що притягнення його до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність та одне й те саме правопорушення, для застосування ст.61 Конституції України необхідно з'ясувати чи належить відповідальність, передбачена статтею 265 КЗпП України і статтею 41 КУпАП до одного виду.

У теорії права виділяють конституційну, кримінальну, адміністративну, цивільну, дисциплінарну, матеріальну відповідальність.

Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені у ч.2 ст.265 КЗпП України.

Кваліфікуючи вид цієї відповідальності, суд бере до уваги:

(а) мету відповідальності - покарання роботодавців за порушення законодавства про працю та легалізація фонду оплати праці;

(б) характер шкоди - шкоду заподіяно суспільству, а не працівнику;

(в) вид стягнення - фінансова санкція у виді штрафу;

(г) суб'єкт, який притягує до відповідальності - державний орган;

(д) джерело сплати - штраф зараховується до державного бюджету.

Водночас диспозиції абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.3 ст.41 КУпАП в частині визначення правопорушення абсолютно тотожні: «фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)», а обставини, що послугували підставою їх встановлення для позивача - ідентичні.

Враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам людини, апеляційний суд дійшов висновку, що правопорушення, передбачені у ч.2 ст.265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у ч.3 ст.41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Також апеляційний суд звертає увагу, що за допуск фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору ФОП ОСОБА_3 уже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою постановою Залізничного районного суду м.Львова від 30.07.2018р., що набрала законної сили, якою застосовано стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн.

Накладення на нього штрафу за те саме правопорушення також постановою ГУ Держпраці у Львівській обл. № ЛВ485/1/АВ/ФС-1 від 13.06.2018р. є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням ст.61 Конституції України.

Щодо хронологічної послідовності притягнення позивача до відповідальності - спочатку за ч.2 ст.265 КЗпП України, а в подальшому за ч.3 ст.41 КУпАП, то слід врахувати, що вказані питання знаходяться в компетенції відповідача. Натомість, оскарження цих рішень здійснюється за вибором позивача. При цьому, чинним законодавством не передбачено жодних обмежень щодо послідовності оскарження таких рішень, через що позивач вправі обрати найбільш сприятливий для нього спосіб захисту порушених його прав та інтересів.

Окрім цього, правомірність притягнення позивача до відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП учасниками справи не оскаржується і не входить до предмету доказування в розглядуваному спорі; дійсність постанови місцевого загального суду останніми не ставиться під сумнів.

Колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Касаційного адміністративного суду від 21.12.2018р. у справі № 814/2156/16, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковою під час вирішення наведеного спору.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, згідно яких доводи позивача задоволені.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що заявлені позовні вимоги є підставними та обґрунтованими.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарги належить покласти на апелянта ГУ Держпраці у Львівській обл.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження факту надання правової допомоги під час апеляційного розгляду справи адвокатом позивача представлено лише ордер серії ЛВ № 170412 від 01.04.2019р. (а.с.138) та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.134-135), при цьому в тексті відзиву на апеляційну скаргу адвокатом зазначено про судові витрати на стадії апеляційного оскарження в розмірі 2000 грн. (а.с.132).

Будь-які інші документи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та інших судових витрат апеляційному суду не представлено.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Отже, надані суду апеляційної інстанції матеріали не доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу в розглядуваній адміністративній справі, через що правові підстави для їх стягнення з відповідача є відсутніми.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019р. в адміністративній справі № 1340/4177/18 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Держпраці у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
О. І. Довга
Дата складення повного судового рішення: 08.05.2019р.