Справа № 672/2/18
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 672/2/18
РІШЕННЯ

іменем України

02 травня 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К.

за участю:секретаря судового засідання Мартинюк А.В.
розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з адміністративним позовом до Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця;

- зобов'язати Городоцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області призначити ОСОБА_1 з 28.12.2017 року пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" в розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного у довідках про складові заробітної плати (надбавки та премії за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) від 26.12.2017 року № 11-19/8428, від 27.12.2017 року № 2909/3-17-05 довідці про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 27.12.2017 року № 2910/3-17-05, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" та до яких включені всі види оплати праці, з яких сплачений єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з урахуванням виплачених сум пенсії;

- зобов'язати Городоцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області з 28.12.2017 року здійснювати нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" в розмірі 60 відсотків від заробітку зазначеного у довідках про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) від 26.12.2017 року № 11-19/8428, від 27.12.2017 року № 2909/3-17-05, довідці про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 27.12.2017 року № 2910/3-17-05, до яких включені всі види оплати праці, з яких сплачений єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з урахуванням виплачених сум пенсії.

Позивач підставою позову зазначає порушення відповідачем Закону України "Про державну службу".

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 17.06.2016 року йому призначено пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у зв'язку із встановленням 2-ї групи інвалідності.

Наказом №609-К від 29.09.2017 року позивача звільнено з посади начальника відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області.

28.12.2017 року позивач звернувся до Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області із заявою про переведення його з пенсії по інвалідності, як інваліда 2-ї групи, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності державного службовця у відповідності до вимог пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VІІІ та вимог статті 37 Закону України "Про державну службу" N 3723-XII від 16.12.1993 року.

Відповідач листом №6882/02 від 28.12.2017 року відмовив позивачу у призначені пенсії по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України " Про державну службу" № 3723-XII.

Відмова мотивована тим, що з 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 року № 889-VIII, в якому відсутні норми щодо призначення пенсії державним службовцям в зв'язку із встановленням їм інвалідності.

Не погоджуючись з такою позицією відповідача, та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Ухвалою Городоцького районного суду від 03.01.2018 року справу №672/2/18 передано на розгляд Хмельницького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 31.01.2018 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Від відповідача 19.02.2018 року надійшов відзив, в якому він вказує, що позивач з 17.06.2016 року отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Позивачу відмовлено у проведенні перерахунку пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", оскільки стаття 37 Закону України "Про державну службу" N 3723-XII від 16.12.1993 року пов'язує право на отримання пенсії державного службовця з досягненням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" і не передбачає пільг щодо зменшення пенсійного віку для призначення даного виду пенсії. Відтак відповідач вважає, що позивач набуде право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" N 3723-XII 16 грудня 1993 при досягненні пенсійного віку, а саме 62 років.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.03.2018 року вирішено зупинити провадження у адміністративній справі № 672/2/18 за позовом ОСОБА_1 до Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії, до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № Пз/9901/23/18 (822/524/18).

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.05.2018 року вирішено поновити провадження у адміністративній справі № 672/2/18 за позовом ОСОБА_1 до Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 22.05.2018 року, у зв'язку із відкриттям Великою палатою Верховного Суду апеляційного провадження у зразковій справі № 822/524/18 (Пз/9901/23/18), вирішено зупинити провадження у адміністративній справі № 672/2/18, до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № Пз/9901/23/18 (822/524/18).

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.03.2019 року вирішено поновити провадження у справі № 672/2/18 за позовом ОСОБА_1 до Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 15.04.2019 року задоволено клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про заміну відповідача його правонаступником, а саме: замінено відповідача - Городоцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області по адміністративній справі № 672/2/18 на Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

В судове засідання учасники справи не з'явились, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Водночас від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень частини 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, дослідивши належним чином зібрані докази по справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу з 17.06.2016 року встановлено 2-гу групу інвалідності, що підтверджується копією довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0795237 від 17.06.2016 року, що додана до матеріалів справи та з 17.06.2016 року призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до наказу №609-К від 29.09.2017 року позивача звільнено з посади начальника відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області.

28.12.2017 року позивач звернувся до Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області із заявою про переведення його з пенсії по інвалідності, як інваліда 2 групи, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності державного службовця у відповідності до вимог пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VІІІ та вимог статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16 грудня 1993 року.

Листом від 28.12.2017 року №6882/02 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії державного службовця. Позивачу роз'яснено, що з 01.05.2016 року набув чинності Закон України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015 року, яким передбачено призначення пенсії за віком особам, які працювали на посадах державної служби та не передбачено призначення пенсії по інвалідності державним службовцям. Відповідно до статті 90 Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015 року встановлено можливість призначення пенсії по інвалідності державним службовцям за нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

З такою позицією відповідача позивач не погодився, вважає таку відмову протиправною, а тому звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон України №889-VІІІ).

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №889-VІІІ з 01.05.2016 року втратив чинність Закон України "Про державну службу" № 3723-XII крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Згідно із пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно із частиною 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII (далі - Закон України № 3723-XII) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Водночас, за приписами частини 9 статті 37 Закону України № 3723-XII, пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Частиною 10 статті 37 Закону України № 3723-XII встановлено: якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі.

Відповідно до частини 12 статті 37 Закону України № 3723-XII, якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п'яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв'язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі.

Досліджуючи зміст наведених правових норм Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII, Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 року, суд вважає, що призначення пенсії по інвалідності згідно із статтею 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 року, можливо за таких обставин:

-особа яка претендує на призначення пенсії по інвалідності повинна бути визнана інвалідом I або II групи у період перебування на державній службі, та мати стаж державної служби не менше 10 років, або повинна бути визнана інвалідом I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, та мати не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вона працювала на зазначених посадах;

-пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби;

-при призначенні пенсії по інвалідності із обставин, встановлених частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 року, береться до уваги тільки розмір такої пенсії, тобто 60 відсотків суми заробітної плати, особи що претендує на призначення пенсії по інвалідності, всі інші обставини не повинні братися до уваги.

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що позивачу 2-гу групу інвалідності загального захворювання встановлено з 17.06.2016 року, що підтверджується копією довідки Хмельницької обласної медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0795237 від 17.06.2016 року, а звільнений він з державної служби 29.09.2017 року, тобто позивач визнаний інвалідом 2 у період перебування на державній службі, стаж державної служби позивача становить понад 10 років, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії БТ-1 №6696787.

Відтак стаж роботи позивача на посадах державної служби станом на день набрання чинності Законом України "Про державну службу" № 889-VIII - 01.05.2016 року, становив понад 10 років та на день набрання чинності Законом № 889-VIII позивач займав посаду державної служби, а саме - начальника відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі.

Отже, позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі статтею 37 Закону України №3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України №1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності 2 групи відповідно до Закону України № 3723-XII в розмірі 60 відсотків від суми заробітної плати.

Суд при вирішенні спору не бере до уваги пояснення представника відповідача викладені у відзиві на позовну заяву щодо необхідності досягнення позивачем пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" для чоловіків, та наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", так як частина 9 статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 року не передбачає та не пов'язує нарахування пенсії по інвалідності із такими обставинами.

Відповідач в даному випадку трактує норми Закону на свій розсуд і віддає перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню правових норм.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 13 лютого 2019 року № 822/524/18.

Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов'язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов'язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

При цьому суд зазначає, що відповідачем не приймалось рішення про відмову у переведенні позивача з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця, така відмова викладена у листі №6882/02 від 28.12.2017 року.

Отже, враховуючи встановлені обставини, та досліджені докази які наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що відмова позивача у призначенні позивачу пенсії по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 року викладена у листі №6882/02 від 28.12.2017 року є протиправною.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

З аналізу статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України випливає висновок, що належним захистом порушеного права є звернута до суду процесуальна вимога щодо визнання протиправною певної (конкретної) дії або бездіяльності, зобов'язання відповідача вчинити певну (конкретну) дію, яка узгоджується із частиною 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, що відповідає матеріально-правовому інтересу позивача, який останній вважає порушеним та на захист якого звертається до суду.

Застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку. Обов'язковою умовою скасування рішення суб'єкта владних повноважень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 вказано, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) від 03 травня 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Оскільки відмова відповідача щодо переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію по інвалідності державного службовця визнана протиправною, суд вважає за необхідне зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 28 грудня 2017 року пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до частин 7, 9-12 статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ в розмірі 60 відсотків від суми заробітної плати з врахуванням довідок про складові заробітної плати державного службовця № 11-19/8428 від 26.12.2017 року, № 2909/3-17-5 від 27.12.2017 року, № 2910/3-17-05 від 27.12.2017 року до яких включено всі види оплати праці, з яких сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до підпункту 2 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, оскільки відповідач не довів правомірність оскаржуваних дій, а встановлені обставини справи свідчать про їх протиправність, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача, а тому даний адміністративний позов необхідно задовольнити.

Оскільки відповідно до вимог пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору та не сплачував його, розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області щодо переведення ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності державного службовця у відповідності до ч.ч. 7, 9-12 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 28 грудня 2017 року пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ч.ч. 7, 9-12 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ в розмірі 60 відсотків від суми заробітної плати з врахуванням довідок про складові заробітної плати державного службовця № 11-19/8428 від 26.12.2017 року, № 2909/3-17-5 від 27.12.2017 року, № 2910/3-17-05 від 27.12.2017 року до яких включено всі види оплати праці, з яких сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 07 травня 2019 року

Позивач:ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)
Відповідач:Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Герцена, 10,Хмельницький,Хмельницька область,29000 , код ЄДРПОУ - 21318350)

Головуючий суддя В.К. Блонський