Справа № 280/4291/18
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

25 березня 2019 року 17:07Справа № 280/4291/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Гавриленко А.О.,

позивача ОСОБА_1 та представників

позивача: ОСОБА_2,

відповідача: Жовтоножка Д.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування в частині податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги,

ВСТАНОВИВ:

10.10.2018 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати нечинним та скасувати частково податкове повідомлення-рішення від 27.09.2018 №, видане ГУ ДФС України у Запорізькій області, про збільшення суми грошового зобов'язання з військового збору у розмірі основного платежу 7599,35 грн., штрафних санкцій - 1899,84 грн.;

- визнати нечинним та скасувати частково податкове повідомлення-рішення від 27.09.2018 №, видане ГУ ДФС України у Запорізькій області, про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі основного платежу 91192,21 грн. штрафних санкцій - 22798,05 грн.;

- визнати нечинним та скасувати частково податкове повідомлення-рішення від 27.09.2018 №, видане ГУ ДФС України у Запорізькій області, про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі основного платежу 63047,00 грн., штрафних санкцій - 15761,75 грн.;

- визнати нечинним та скасувати частково вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.09.2018 №Ф-, яка видана ГУ ДФС України у Запорізькій області, зі сплати єдиного внеску у розмірі 121139,44 грн. (в тому числі 74395,83 грн. за 2016 рік та 46743,61 грн. за 2017 рік).

- визнати нечинним та скасувати частково рішення від 27.09.2018 №, видане ГУ ДФС України у Запорізькій області, про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 19553,53 грн. (в тому числі 14879,17 грн. за 2016 рік та 4674,36 грн. за 2017 рік).

Ухвалою суду від 16.10.2018 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання на 19.11.2018.

Ухвалою суду від 19.11.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 18.12.2018.

18.12.2018 підготовче засідання відкладено на 14.01.2019.

14.01.2019 в судовому розгляді адміністративної справи оголошено перерву до 11.02.2019.

Ухвалою суду від 11.02.2019 провадження у справі зупинено до 14.03.2019 для надання сторонам додаткового часу для примирення.

Судове засідання, призначене на 14.03.2019, перенесено на 25.03.2019 у зв'язку із перебуванням судді на лікарняному.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірні рішення, в частині яка оскаржується, прийнятті контролюючим органом необґрунтовано та без наявності на те правових підстав. Зазначає, що підставою для донарахувань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску стали висновки контролюючого органу про заниження валового доходу за 2017 рік на суму 22666,67 грн., завищення задекларованих валових витрат на суму 295202,35 грн за 2016 рік та на суму 217570,63 грн. за 2017 рік. При цьому загальна сума завищення витрат за 2017 рік (217570,63 грн), на яку посилається відповідач та на підставі якої були зроблені донарахування ПДФО, ВЗ, ЄСВ, не відповідає арифметичній сумі порушень (162603,72 грн.) описаних в акті перевірки. Тобто, контролюючим органом в акті перевірки стосовно звітного періоду 2017 року зазначено порушень на суму 162639,72 грн. (66666,67 + 169,68 + 4930,00 + 90873,37), а донарахування ПДФО, ВЗ та ЄСВ здійснено виходячи із суми завищення у розмірі 217570,63 грн., що на 54930,91 грн. більше, ніж зазначено суми порушень. Позивач вказує, що зазначені вище помилки контролюючим органом виправлено при розгляді зауважень-заперечень, а саме на сторінці 19, у пункті 3 відповіді на заперечення відповідачем внесено зміни до акту перевірки, зокрема і в частині доповнення акту перевірки новими фактами та висновками на суму 54 966,91. Разом з тим, на думку позивача такі дії контролюючого органу суперечать приписам чинного законодавства України, оскільки в актах перевірок не допускаються різного роду виправлення цифрових показників, дат та інших даних.

Крім того, позивач вважає хибними висновки контролюючого органу про те, що витрати на сплату судового збору не враховуються при визначенні оподатковуваного доходу, оскільки відповідачем в акті перевірки не наведено жодного посилання на норми діючого законодавства, які б містили таке твердження. Зазначає, що витрати на сплату судового збору були понесені позивачем, як фізичною особою - підприємцем, у зв'язку з необхідністю судового оскарження незаконних рішень, прийнятих Токмацькою ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області, на підставі Акту № 306/1302/НОМЕР_2 від 15.08.2016 документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1. Позивач вказує на те, що суми сплаченого, як підприємцем, судового збору правомірно включені до складу витрат, оскільки вони мають документальне підтвердження, пов'язані з господарською діяльністю позивача та діюче законодавство не містить норм, які б забороняли враховувати такі витрати при визначенні оподатковуваного доходу фізичної особи - підприємця.

Також, позивач вважає безпідставними твердження відповідача про те, що до валових витрат за 2016 рік віднесено витрати в сумі 42265,51 грн. на придбання дизельного пального у ПАТ «Укрнафта» і до перевірки не надані документи, які підтверджують придбання та використання даного дизельного пального у господарській діяльності відповідного періоду. Позивач зазначає, що всі витрати на придбання дизельного пального у ПАТ «Укрнафта» документально підтверджені, а використання такого пального пов'язане з господарською діяльністю, а відтак такі витрати правомірно враховані позивачем при визначенні оподатковуваного доходу за 2016 рік. Крім того, позивач вважає необґрунтованими твердження контролюючого органу про завищення позивачем витрат в частині витрат на придбання дизельного палива у ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС». Вказує, що контролюючим органом зроблені висновки щодо завищення витрат на підставі інформації отриманої при аналізі показників податкової звітності з ПДВ, разом з тим, діючим законодавством не встановлено залежності податкового обліку податку з доходів фізичних - осіб підприємців від податкового обліку податку на додану вартість. Позивач зазначає, що вказані податки регулюються різними розділами Податкового кодексу України та мають кардинально різні принципи розрахунку, а відтак робити висновки щодо витрат підприємця, врахованих при визначенні доходу для оподаткування ПДФО, спираючись при цьому на данні податкових декларацій з ПДВ є неправомірним та незаконним. Також, позивач вказував на те, що взаємовідносини між позивачем та ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» з придбання дизельного палива фактично відбулись, витрати від таких операцій понесено, а придбаний товар використаний в господарській діяльності позивача, що спростовує висновок контролюючого органу про нереальність господарських операцій з ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС».

Крім того, під час розгляду адміністративної справи позивач вказував на безпідставність висновків контролюючого органу про те, що ним було безпідставно віднесено до складу витрат 2017 року суми придбаних та встановлених на власні транспортні засоби (основні засоби подвійного призначення, визначені пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України) запасні частини, шини, а також послуги зі здійснення поточного ремонту, на загальну суму 90 837,37 грн. Зазначає, що для цілей статті 177 ПК України вантажні сідельні тягачі і напівпричепи не є основними засоби подвійного призначення, оскільки відповідно до діючого законодавства не являються вантажними автомобілями, а витрати на ремонт та експлуатацію таких сідельних тягачів та напівпричепів відносяться до витрат, пов'язаних з веденням господарської діяльності та за умови належного документального підтвердження включаються до витрат фізичної особи - підприємця.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень посилається на те, що за результатами проведеної перевірки контролюючим органом встановлено порушення позивачем вимог чинного законодавства України. Так, зокрема відповідно до наданих первинних документів (банківських виписок, видаткових та податкових накладних, товаро - транспортих накладних) ФОП ОСОБА_1 віднесено до складу валових витрат декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік в сумі 295202,35 грн. та за 2017 рік в сумі 217570,63 грн., які не підтверджено використання в господарській діяльності звітного періоду, а саме: Бензин марки А-92 в кількості 63,53 л на суму 1049,90 грн., придбаного у ПАТ «УКРНАФТА» Відділення реалізації нафтопродуктів по Запорізькій області, відповідно до фіскальних чеків від 10.08.2016 №8157 на суму без ПДВ 139,74 грн., від 09.08.2016 №7742 на суму без ПДВ 525 грн., від 10.08.2016 №7493 на суму без ПДВ 83,3 грн., від 04.08.2016 №6387 на суму без ПДВ 416,67 грн.; витрати на сплату судового збору в сумі 3316,98 грн. на користь Запорізького окружного адміністративного суду, сплаченого відповідно до платіжного доручення від 11.10.201р. №3035 на суму 2129,92 грн., та платіжного доручення від 09.11.2016р. №3066 на суму 1187,06 грн.; до складу валових витрат за 2016 рік, відповідно до книги обліку доходів та витрат (зареєстрованої в Токмацькій ОДПІ 02.03.2018 №276) віднесені витрати в сумі 42265,51 грн. на придбання дизельного пального у ПАТ «УКРНАФТА». До перевірки не надані документи, які підтверджують придбання та використання даного дизельного пального у господарській діяльності відповідного періоду; до складу валових витрат за 2016 рік віднесено витрати на придбання дизельного пального у ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» м.Токмак, вул.Привокзальна, 49 () на загальну суму без урахування ПДВ 248569,96 грн.; витрати на погашення притензій по збиткам, які виникли в процесі перевезення вантажу, а саме: ВАТ «Пиво-безалкогольний комбінат «Славутич» на суму 169,68 грн, відповідно до «Претензії» від 15.12.2017р. №142/06-0424 та відповідно до платіжного доручення від 26.12.201/р. №3487. Дані витрати не враховуються при визначенні оподаткованого доходу; витрати на придбання комп'ютерної техніки на суму без урахування ПДВ 4930 грн., придбаної у ФОП ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п.НОМЕР_1) відповідно до платіжного доручення від 20.10.2017р. №3482. Дані витрати не враховуються при визначенні оподаткованого доходу; відповідно до наданих до перевірки первинних документів ФОП ОСОБА_1 (актів списання запасних частин, книги обліку доходів та витрат, банківських виписок, товарних чеків на придбання запасних частин (надання послуг) в Україні, актів виконаних робіт, видаткових та податкових накладних, товаро-транспортних накладних), не підтверджено суму витрат за 2017 рік з придбання запасних частин, шин та проведення поточного ремонту власних транспортних засобів (основних засобів подвійного призначення) у розмірі 90873,37 грн. без ПДВ, а саме ФОП ОСОБА_1 у 2017 році безпідставно віднесено до складу витрат декларації про майновий стан і| доходи 2017 року суму по придбаних та встановлених на власні транспортні засоби (основні засоби подвійного призначення, визначених пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПКУ) запасні частини, шини, а також придбання послуг із здійснення поточного ремонту на загальну суму 90837,37 грн.

Представник відповідача зазначив, що вищевказані витрати є такими, що не пов'язані з господарською діяльністю позивача та/або не підтверджуються належним чином оформленими документами, у зв'язку з чим позивач не мав права на віднесення таких витрат до складу валових витрат при здійсненні господарської діяльності.

Представник відповідача підтримав позицію викладену в письмових поясненнях, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що у період з 08.08.2018 по 21.08.2018 співробітниками ГУ ДФС у Запорізькій області проведено документальну планову виїзну перевірку суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, за результатами якої складено Акт перевірки від 05.08.2018 №933/08-01-13-05/НОМЕР_2.

Відповідно до висновків Акту перевірки від 05.08.2018 №933/08-01-13-05/НОМЕР_2 встановлено порушення позивачем:

пп.164.1.3, пп.16.1.2 п.16.1, п.44.1 ст.44, п.176.1 «а» ст.176, п.177.2, пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 ПК України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 96379,14 грн. в т.ч. за 2016 рік - 53136,43 грн., за 2017 рік - 43242,71 грн.;

пп.164.13 п.164.1 ст.164, пп.1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 ПК України, а саме заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 8031,60 грн. в т.ч. за 2016 рік в сумі 4428,04 грн., 2017 рік - 3603,56 грн.;

п.2 ч.1 ст.7, п.5 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а саме заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 127479,00 грн., у т.ч. по періодам за 2016 рік в сумі 74626,79 грн., за 2017 рік в сумі 52852,21 грн.;

пп.«в» п.176.1 ст.176 ПК України, встановлено включення до декларацій за 2016 рік та 2017 рік перекручених даних, а саме завищення валових витрат.

Не погодившись з висновками Акту перевірки позивач подав до ГУ ДФС у Запорізькій області письмові заперечення від 12.09.2018 №12-1.

У відповіді від 24.09.2018 №8474/14/08-01-13-05-09 ГУ ДФС у Запорізькій області зазначило про те, що оскільки ФОП ОСОБА_1 до заперечень на акт не надано жодних первинних документів, які могли б спростувати чи підтвердити дані акту документальної перевірки, тому відповідач вважає висновки викладені в акті документальної планової виїзної перевірки від 05.09.2018 №933/08-01-13-12/НОМЕР_2 правомірними, а заперечення від 12.09.2018 №12-1 залишаються без задоволення.

Крім того, у зазначеній відповіді на заперечення контролюючим органом зазначено про те, що ГУ ДФС у Запорізькій області, у зв'язку з технічною помилкою у акті документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 від 05.09.2018 №933/08-01-13-05/НОМЕР_2 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, внесено зміни до:

1) Титульної сторінки, а саме: дата акту перевірки 05.08.2018 змінити на 05.09.2018;

2) Розділу 2.1.2 «Визначення витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу (документально підтверджених) акту перевірки на сторінці 30 після 6 абзацу доповнено: Відповідно до наданих первинних документів (банківських виписок, видаткових та податкових накладних, товаро - транспортих накладних, довідки щодо дебіторської та кредиторської заборгованості, оборотньо - сальдова відомість по рахунку 361) ФОП ОСОБА_1 віднесено до складу валових витрат декларації про майновий стан і доходи за 2017р. витрати, пов'язані з придбанням дизельного пального в кількості 2570,95 л на суму 54966,91 грн., яке не було використане в господарській діяльності даного періоду (дебіторська заборгованість за надані транспортні послуги), а саме:

ФОП ОСОБА_1 до перевірки надана довідка про дебіторську заборгованість та оборотньо - сальдова відомість по рахунку 361, відповідно до наданих до перевірки первинних документиків станом на 31.12.2017р. рахується дебіторська заборгованість за надані послуги автоперевезення в сумі 233581,52 грн. Відповідно до наданих до перевірки актів списання дизельного пального та реєстрів товаро - транспортних накладних встановлено, що дизельне пальне в кількості 2570,95 л на суму 54966,91 грн. списане для надання автотранспортних послуг, які станом на 31.12.2017р. не оплачені - рахується дебіторська заборгованість та не відповідають фактичній сумі отриманого в цьому періоді валового доходу, тобто витрати списувались по факту отримання ТМЦ, а не тієї їх частини, яка прямо відповідає отриманому доходу звітного періоду.

Будь-які суми витрат фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності до моменту одержання доходу від результату такої діяльності є його власним ризиком відповідно до статті 1 Закону України "Про підприємництво". Тобто, виключно факт одержання доходу може бути підставою для включення до валових витрат звітного періоду не всіх підряд видатків, а тільки тієї їх частини, яка прямо цьому доходу відповідає.

До перевірки не надано жодних первинних документів, які підтверджують використання даних витрат в отриманні в цьому періоді валового доходу.

Для отримання фізичною особою-підприємцем права на відображення сум у складі витрат в декларації про майновий стан і доходи, законодавство встановлює чотири обов'язкові вимоги, за умови одночасного дотримання яких, фізичні особи-підприємці мають право на відображення у складі витрат - сум на придбання:

-документальне підтвердження витрат фізичної особи-підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України);

-пов'язаність витрат з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п.177.2 ст.177 ПК України);

-пов'язаність витрат з отриманням доходів фізичної особи - підприємця (п.177.4 ст.177 ПК України);

-можливість віднесення таких витрат до конкретного об'єкта витрат(пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 ПК України).

Відповідно п.176.1 «а» ст.176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI (із змінами та доповненнями) платники податку зобов'язані «вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію».

Відповідно до п.177.2. ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI (із змінами та доповненнями) - «об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця».

Відповідно до п.п.177.4.4 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг»;

3)Розділу ІІІ «Висновки» акту перевірки на сторінці 49 доповнити наступним порушенням:

«-пп.14.1.181, п.14.1 ст.14, п.198.1, п.198.3 ст.198 ПК України від 02.12.2010 р. №2755-VI (із змінами та доповненнями), у результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 78210 грн., в т.ч. по періодам: за вересень 2016 р. на суму 1641 грн., за листопад 2016 р. на суму 29205 грн., за грудень 2016 р. на суму 20509 грн. за січень 2017 р. на суму 13333 грн., за червень 2017 р. на суму 13189 грн., за листопад 2017 р. на суму 333 грн.».

На підставі висновків Акту перевірки від 05.09.2018 №933/08-01-13-05/НОМЕР_2 контролюючим органом прийнято:

податкове повідомлення - рішення від 27.09.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 120473,93 грн., в т.ч. за податковим зобов'язанням - 96379,14 грн. та 24094,79 - за штрафними санкціями;

податкове повідомлення - рішення від 27.09.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання зі сплати військового збору на загальну суму 10039,50 грн., в т.ч. за податковим зобов'язанням - 8031,60 грн. та 2007,90 грн. - за штрафними санкціями;

податкове повідомлення - рішення від 27.09.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 97762,50 грн., в т.ч. за податковим зобов'язанням - 78210,00 грн. та 19552,50 грн. - за штрафними санкціями;

рішення від 27.09.2018 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 20210,58 грн.;

вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.09.2018 №Ф-, якою позивача зобов'язано сплатити заборгованість в розмірі 127479,00 грн.

Позивач, не погодившись з правомірністю прийняття контролюючим органом зазначених рішень, в частині зазначеній в позовній заяві, звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стали висновки акту перевірки від 05.09.2018 №933/08-01-13-05/НОМЕР_2, для вирішення позовних вимог суд вважає необхідним дослідити обґрунтованість таких висновків контролюючого органу.

По-перше, суд вважає за необхідне звернути увагу на протиправність встановлення контролюючим органом додаткових порушень позивачем вимог податкового законодавства України під час розгляду заперечень на висновки Акту перевірки.

Відповідно до пп.17.1.6 п.17.1 ст.17 ПК України, платник податків має право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно абзацу 2 п.44.7 ст.44 ПК України, протягом п'яти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта перевірки, платник податків має право подати контролюючому органу, що проводив перевірку, заперечення та/або додаткові документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

Відповідно до п.81.3 ст.81 ПК України, керівники і відповідні посадові особи юридичних осіб та фізичні особи - платники податків під час перевірки, що проводиться контролюючими органами, зобов'язані виконувати вимоги контролюючих органів щодо усунення виявлених порушень законів про оподаткування і підписати акт (довідку) про проведення перевірки та мають право надати заперечення на цей акт (довідку).

Отже, суд зазначає, що заперечення на висновки акту перевірки є формою реалізації прав саме платника податків, який вважає, що акт перевірки складений без додержання положень податкового законодавства України.

Згідно п.86.7 ст.86 ПК України, у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом п'яти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення та/або додаткові документи розглядаються контролюючим органом протягом семи робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв'язку з необхідністю з'ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень.

Тобто, предметом розгляду заперечень є виключно доводи платника податків, які покладені в основу незгоди з висновками складеного акту перевірки, які контролюючий орган може прийняти або відхилити.

Суд зазначає, що відповідно до положень пункту 1.8 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2014 №395, в акті (довідці) документальної перевірки, розрахунках та інших матеріалах не допускаються різного роду виправлення цифрових показників, дат та інших даних.

Отже, суд зазначає, що за результатами розгляду заперечень контролюючий орган не має права у відповіді на заперечення встановлювати нові порушення, які не були встановлені під час проведення перевірки, оскільки зазначене не узгоджується із завданнями такої процедури як розгляд заперечень.

Суд звертає увагу на ту обставину, що саме Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявленні в ході проведення перевірки порушення вимог чинного законодавства України.

Відповідно до пп.78.1.5 п.78.1 ст.78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: платником податків подано в установленому порядку контролюючому органу заперечення до акта перевірки та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, або скаргу на прийняте за її результатами податкове повідомлення-рішення, в яких вимагається повний або частковий перегляд результатів відповідної перевірки або скасування прийнятого за її результатами податкового повідомлення-рішення у разі, коли платник податків у своїй скарзі (запереченнях) посилається на обставини, що не були досліджені під час перевірки, та об'єктивний їх розгляд неможливий без проведення перевірки. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали предметом оскарження.

Тобто, у разі якщо контролюючий орган за результатами розгляду отриманих заперечень вважав, що платником податків вказано на обставини, які не були досліджені під час проведення перевірки, то такі обставини повинні були встановлюватись шляхом проведення повторної перевірки з питань викладених в запереченнях, а не шляхом внесення змін в первинний акт перевірки відповіддю на заперечення.

За таких обставин, суд вважає вірним твердження позивача про те, що уточнення до акту перевірки зазначені у відповіді на заперечення не можуть братися до уваги під час прийняття спірних рішень та розгляді даної адміністративної справи.

Щодо твердження контролюючого органу про те, що позивачем безпідставно віднесено суму сплаченого судового збору при визначенні оподатковуваного доходу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.177.2 ст.177 ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Тобто, під витратами законодавець розуміє всі документально підтверджені витрати фізичної особи - підприємця, за умови, що такі безпосередньо пов'язані з його господарською діяльністю.

Так, з матеріалів адміністративної справи судом встановлено, в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №808/3050/16 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Токмацької ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень.

Судом встановлено, що під час звернення до суду з вищевказаною позовною заявою ФОП ОСОБА_1 було сплачено судовий збір на загальну суму 3316,98 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 11.10.2016 №3035 та від 09.11.2016 №3066, які містяться в матеріалах справи. При цьому, судом встановлено, що станом на початок 2019 року зазначені кошти позивачу повернуті не були, у зв'язку із відкриттям касаційного провадження у справі №808/3050/16 (а.с.90, т.4).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про судовий збір», платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Суд зазначає, що розгляд адміністративної справи №808/3050/16 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Токмацької ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень, був пов'язаний з провадженням господарської діяльності позивачем, оскільки стосувався правомірності визначення позивачу грошового зобов'язання та застосування штрафних санкцій, у зв'язку із провадження господарської діяльності, на думку контролюючого органу, з порушенням приписів чинного законодавства України.

Згідно пп.177.4.3 п.174.4 ст.177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: суми податків, зборів, які пов'язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов'язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця:

витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

документально не підтверджені витрати.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що витрати зі сплати судового збору в розмірі 3316,98 грн. позивачем правомірно віднесено до складу витрат, оскільки такі витрати пов'язані з господарською діяльністю платника податків та підтверджені документально, а Податковий кодекс України в свою чергу не містить заборони щодо включення таких коштів до складу витрат.

Також, суд вважає необґрунтованим висновок контролюючого органу про те, що позивачем до складу валових витрат за 2016 рік, відповідно до книги обліку доходів та витрат (зареєстрованої в Токмацькій ОДПІ 02.03.2018 №276) віднесені витрати в сумі 42265,51 грн. на придбання дизельного пального у ПАТ «Укрнафта», які документально не підтверджені, оскільки до перевірки не надано документів на підтвердження придбання та використання дизельного палива в господарській діяльності позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що видами господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є діяльність у сфері вантажного автомобільного транспорту (код КВЕД 49.41, основний) та допоміжного обслуговування наземного транспорту (код КВЕД 52.21).

Отже, ФОП ОСОБА_1 здійснює основний вид господарської діяльності пов'язаний з перевезенням вантажів автомобільним транспортом, а придбане дизельне паливо використовувалось у господарській діяльності.

З наданих позивачем пояснень встановлено, що позивачем у ПАТ «Укрнафта» протягом 2016 року було придбано дизельного палива на суму 811008,04 грн., включено до складу витрат возивача у 2016 році суму у розмірі 759907,90 грн. - дизельне паливо придбане у січні - листопаді 2016 року, а дизельне паливо, придбане у грудні 2016 року включено до витрат 2017 року, оскільки було позивачем використане для здійснення перевезень, дохід за якими отриманий позивачем у 2017 році. Крім того, у 2016 році позивач придбавав також дизельне паливо у таких контрагентів, як ТОВ «РН-КАРТ УКРАЇНА» (), ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» (), ТОВ «Торговий дім «АВІАС» ().

Суд зазначає, що до матеріалів справи позивачем надано документи, що підтверджують придбання дизельного палива у ПАТ «Укрнафта», а саме: копії фіскальних чеків від ПАТ «Укрнафта» за період з січня 2016 по листопад 2016 року; реєстри фіскальних чеків від ПАТ «Укрнафта» за період з січня 2016 по листопад 2016 року; розшифровка витрат, відображених в Книзі доходів і витрат, в частині дизельного палива, придбаного у ПАТ «Укрнафта» за 2016 рік.

Крім того, до матеріалів адміністративної справи надано документи, що підтверджують використання дизельного палива у власній господарській діяльності позивача, а саме: реєстр актів списання дизельного палива за 2016 рік; копії актів списання дизельного палива за 2016 рік; копії реєстрів вантажних перевезень за період з січня 2016 року по грудень 2016 року; реєстр подорожніх листів за 2016 рік; копії подорожніх листів за 2016 рік.

За таких обставин, оскільки витрати на придбання дизельного пального у ПАТ «Укрнафта» документально підтверджені, а використання такого пального пов'язане з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1, то такі витрати правомірно віднесені до витрат господарської діяльності та правомірно враховані позивачем при визначенні оподатковуваного доходу за 2016 рік.

Стосовно твердження контролюючого органу про те, що позивачем безпідставно віднесено до складу витрат 2017 року суми придбаних та встановлених на власні транспортні засоби (основні засоби подвійного призначення, визначенні пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України) запасних частин, шин, а також послуг із здійснення ремонту на загальну суму 90837,37 грн., суд зазначає наступне.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що вищевказаний висновок контролюючого органу побудовано на твердженні, що до основних засобів подвійного призначення відносяться вантажні автомобілі, в т.ч. сідельні тягачі та напівпричепи, які призначені для перевезення вантажів. У зв'язку із чим усі витрати по проходженню технічного обслуговування та ремонту таких транспортних засобів, на думку контролюючого органу, відносяться до витрат на утримання автомобіля, а тому не включаються до підприємницьких витрат.

Суд зазначає, що відповідно до пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України, зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов'язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об'єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

В свою чергу, відповідно до приписів пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

З матеріалів адміністративної справи встановлено, що 01 січня 2016 року між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір позички транспортних засобів №1 відповідно до умов якого Позичкодавець - ОСОБА_4 передає, а Користувач - ФОП ОСОБА_1 приймає в тимчасове безоплатне користування строком на 12 місяців наступні транспортні засоби: напівпричіп бортовий-Е SCHMITS; спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е RENAULT MAGNUM; напівпричіп бортовий-тентований-Е GEN TRLL TX34CW2FAK1; сідловий тягач-Е RENAULT PREMIUM; напівпричіп бортовий-тентований-Е KRONE SDR27; вантажний сідловий тягач RENAULT MAGNUM 440 (а.с.11-13, т.4).

14.07.2017 між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір позички транспортних засобів №1, відповідно до умов якого Позичкодавець - ОСОБА_5 передає, а Користувач - ФОП ОСОБА_1 приймає в тимчасове безоплатне користування строком на 12 місяців наступні транспортні засоби: напівпричіп бортивий-тентований SCHWARZMULLER; сідловий тягач RENAULT; спеціалізований напівпричеп Н/ПР-Фургон-Е VAN HOOL STRAA-T58; сідловий тягач - Е RENAULT PREMIUM 420; напівпричеп бортовий-тентовий KRONE SDR27; сідловий тягач-Е RENAULT PREMIUM 440; напівпричіп бортовий-Е LECITRALLER LTR-3E; сідловий тягач-Е RENAULT MAGNUM 480 (а.с.7-10, т.4).

Відповідно до пункту 4 Договорів, Користувач зобов'язується, серед іншого: підтримувати транспортні засоби в належному стані; забезпечувати за власний рахунок технічне обслуговування та капітальний ремонт транспортних засобів; забезпечувати транспортні засоби паливно-мастильними матеріалами, тощо.

На підтвердження використання в господарській діяльності вищевказаних сідлових тягачів та напівпричипів підтверджується актами приймання-передачі, документами про реєстрацію сідлових тягачів та напівпричипів (а.с.14-21, т.4).

Також, до матеріалів адміністративної справи надано Акти списання запчастини, які використовувались для ремонту сідлових тягачів та напівпричипів, що використовувались в господарській діяльності позивача (а.с.21-36, т.4).

Суд зазначає, що контролюючим органом не заперечувався факт наявності у позивача первинних документів, як підстав для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти їх здійснення, відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та використання запчастин в господарській діяльності позивача.

Проте, контролюючий орган зазначає, що позивачем завищено витрати за 2017 рік, за рахунок включення до складу витрат, пов'язаних з провадженням господарської діяльності, витрати на утримання основних засобів подвійного призначення, зокрема, вантажних автомобілів до яких відноситься сідловий тягач та вантажний напівпричіп.

Суд зазначає, що для правильності вирішення спірних правовідносин необхідно з'ясувати, чи відноситься сідловий тягач та вантажний напівпричіп до вантажних автомобілів у розумінні Податкового кодексу України.

Причому вирішальним фактором при віднесенні транспортного засобу до відповідної категорії є його технічні умови, сфера застосування та призначення.

Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІ (далі - Закон №2344-ІІІ), визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до ст.1 Закону №2344-ІІІ автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.

Автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Аналіз положень наведених норм дає підстави для висновку, що напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідлово-зчіпний пристрій.

Напівпричіп призначений для з'єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу.

Однак, у статті 1 Закону №2344-ІІІ відсутнє визначення «сідловий тягач».

Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Крім цього, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Доводи контролюючого органу, що сідловий тягач в поєднанні з напівпричіпом відносяться до категорії вантажних автомобілів, суд не приймає до уваги, оскільки ці два транспортні засоби зареєстровані, як окремі види транспорту, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.14-20, т.4) та кожний окремо не пристосований до перевезення вантажів.

З огляду на зазначене вище, напівпричепи та сідлові тягачі, згідно чинного законодавства, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що висновок контролюючого органу про безпідставність віднесення до складу витрат сум коштів на придбання запасних частин, шин, а також послуг поточного ремонту на суму 90837,37 грн. не ґрунтується на приписах чинного законодавства України.

Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС», суд зазначає наступне.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України визначено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством України. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.44.2 ст.44 ПК України для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають фактично відбутись, вони повинні підтверджуватись належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, а також такі операції мають спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З матеріалів справи судом встановлено, що 19.09.2016 між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» укладено договір на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) за паливними картками №0064-0001, відповідно до пункту 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник - ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» зобов'язується поставити Замовнику - ФОП ОСОБА_1 паливно-мастильні матеріали та Паливні картки, на яких воно обліковується, організувати та забезпечувати відпуск ПММ Замовнику або Довіреній особі Замовника на підставі Паливних карток, а Замовник зобов'язується приймати та оплачувати надані Постачальником Паливні картки та ПММ.

Відповідно до пункту 2.3 Договору, право власності на Паливні картки від Постачальника до Замовника переходить з моменту підписання накладній і фактичного отримання Паливних карток. Право власності на ПММ виникає у Замовника з моменту фактичного отримання ПММ на підставі Авторизаційної відповіді у кількості, що вказана у квитанції Терміналу, в повному обсязі згідно з Договором та рахунком по ціні, яка була визначена на дату виставлення Постачальником кожного рахунку Замовнику.

На підтвердження виконання умов договору з ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» до матеріалів адміністративної справи надано Правила користування Паливною карткою; Анкети-заяви на оформлення паливної картки; заяви на придбання та поповнення Паливних карток; розшифровки витрат, відображених в Книзі доходів і витрат, в частині дизельного пального, придбаного у ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» за 2016 та 2017 роки; реєстри платіжних доручень; платіжні доручення - на підтвердження оплати за придбане паливо; видаткові накладні; податкові накладні, які зареєстровані в ЄРПН.

Крім того, на підтвердження використання в господарській діяльності позивача придбаного у ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» палива до матеріалів справи надано акти списання дизельного палива за 2016 рік; січень-лютий 2017 року, розрахунки списання палива, копії реєстрів вантажних перевезень за жовтень 2016 року, листопад 2016 року, грудень 2016 року, січень 2017 року, лютий 2017 року; копії реєстри подорожніх листів за жовтень-грудень 2016 року та січень-лютий 2017 року; копії подорожніх листів за жовтень-грудень 2016 року та січень-лютий 2017 року.

Зазначені обставини вказують на наявність у позивача ділової мети, визначення якої наведено у пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України, як причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Таким чином, дослідивши надані до матеріалів справи первинні документи, з урахуванням співвідношення вчинених господарських операцій з видами господарської діяльності позивача, суд дійшов висновку, що в результаті господарських операцій з ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» у позивача відбулись зміни в структурі активів, зобов'язань та у власному капіталі, що спростовує висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС».

Контролюючим органом також не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження визнання в судовому порядку угод між позивачем та ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» не дійсними.

Суд зазначає, що доводи контролюючого органу викладені в Акті перевірки так і під час судового розгляду адміністративної справи спираються на недоліки у господарській діяльності саме контрагентів позивача - ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС», проте, позивач не може нести відповідальність за порушення вимог податкового законодавства його контрагентами.

Так, контролюючий орган посилається на те, що за результатами автоматизованого співставлення контролюючим органом податкових зобов'язань та податкового кредиту з ПДВ наявна розбіжність ПДВ між сумами податкового кредиту ФОП ОСОБА_1 та податковими зобов'язаннями ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС»; відповідно до податкової інформації, наявної у контролюючого органу, ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» не звітую з вересня 2016 року, відповідно до аналітичної системи АС «Податковий блок» свідоцтво платника ПДВ анульоване рішенням контролюючого органу 18.12.2017; за результатами аналізу показників, які містяться у податковій декларації з ПДВ та інформаційних баз даних ДФС України виявлено ймовірне документальне оформлення господарських операцій за відсутності реального (законного) джерела походження товару (ПММ) по ланцюгу постачання між ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» та ФОП ОСОБА_1

Щодо посилань контролюючого органу на встановлення ймовірного документального оформлення господарських операцій за відсутності реального (законного) джерела походження товару (ПММ), суд зазначає, що рішення контролюючого органу не може ґрунтуватися на припущеннях, а відсутність реального (законного) джерела походження товару (ПММ) повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами, яких до матеріалів адміністративної справи надано не було.

Також, суд зазначає, що та обставина, що ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» не виконує належним чином власні обов'язки зокрема і щодо подання звітності до контролюючих органів, не може свідчити про порушення вимог податкового законодавства ФОП ОСОБА_1, оскільки відповідальність носить індивідуальний характер. Суд зазначає, що позивач не зобов'язаний та не має об'єктивної можливості здійснювати контроль за діяльністю його контрагента та за дотримання ним вимог податкового законодавства. Для позивача вирішальним для формування показників податкової звітності є факт отримання товарів та використання їх в господарській діяльності, що не було спростовано контролюючим органом в ході розгляду адміністративної справи.

Більш того, на даний час є судові рішення, якими скасовані висновки контролюючого органу про те, що ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» здійснює нереальні господарські операції, відповідно скасовані податкові повідомлення-рішення контролюючого органу: рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.05.2018 справа №813/3879/17; ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.10.2017 справа №815/2877/17; ухвала окружного адміністративного суду м. Київ від 02.02.2018 №826/13138/17; рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.08.2018 справа №825/2393/18.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції» ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковим для правозастосування органами правосуддя.

У п.38 рішення Європейського суду з прав людини від 9 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України» (заява №803/02, INTERSPLAV проти України) зазначено, що на думку суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Таким чином, твердження контролюючого органу про нереальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС» з поставки товарів/послуг, а також неправомірність віднесення позивачем коштів по операціям з таким контрагентом до показників податкової звітності, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Суд зазначає, що обчислення єдиного внеску та військового збору є похідним від встановленого порушення контролюючим органом у акті перевірки та збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за порушення положень п.176.1 «а», «в» ст.176, п.177.2, пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 ПК України.

А оскільки під час розгляду адміністративної справи встановлено протиправність висновків контролюючого органу про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, в частині що оскаржувалась, то відповідно і висновки про заниження суми військового збору та єдиного внеску є протиправними, а рішення з зазначеного питання такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішень, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 27.09.2018 за № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з військового збору у розмірі: за основним платежем -7599,35 грн., за штрафними санкціями - 1899,84 грн.

3.Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 27.09.2018 за № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі: за основним платежем - 91192,21 грн., за штрафними санкціями - 22 798,05 грн.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 27.09.2018 за № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі: за основним платежем -63 047,00 грн., за штрафними санкціями - 15761,75 грн.

5. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Запорізькій області від 27.09.2018 за №Ф- в частині сплати єдиного внеску у розмірі 121 139,44 грн. , в тому числі 74 395,83 грн. за 2016 рік та 46743,61 за 2017 рік.

6. Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 27.09.2018 за № в частині застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 19553,53 грн., в тому числі 14879,17 грн. за 2016 рік та 4674,36 грн. за 2017 рік.

7. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3429 (три тисячі чотириста двадцять дев'ять) гривень 91 копійок присудити на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення в повному обсязі виготовлено та підписано 03.04.2019.

Суддя Ю.П. Бойченко