Справа № 640/21644/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 травня 2019 року № 640/21644/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління Держпраці у Київській області
про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець Федорівський Василь Миколайович (далі - позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ1150/1063/АВ/ТД/ФС-496, винесену 09 жовтня 2018 року Головним управлінням Держпраці у Київській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не використовував найману працю ОСОБА_8, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки вказані особи є працівниками Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРФУД» і були надані на підставі договору про послуги з надання персоналу. Тобто, на думку позивача, відсутні підстави для оформлення трудових відносин з вказаними особами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на адміністративний позов представник Головного управління Держпраці у Київській області зазначив, що оскаржувана постанова про накладення штрафу прийнята правомірно, оскільки при проведенні інспекційного відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не надано заяв працівників, наказів на призначенні та повідомлення органів ДФС щодо працевлаштування чотирьох працівників та договорів цивільно-правового характеру.

Додатково представник відповідача зазначив, що наданий в ході проведення інспекційного відвідування договір про послуги з надання персоналу від 05 вересня 2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРФУД» та Фізичною особою-підприємцем Федорівським В.М., не відповідає дійсності та вимогам чинного законодавства.

На думку представника відповідача, Головним управлінням Держпраці у Київській області повністю дотримана процедура повідомлення суб`єкта господарювання про розгляд справи про накладення штрафу відповідно до Порядку накладання штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

В період з 14 вересня 2018 року по 17 вересня 2018 року Головним управлінням Держпраці у Київській області на підставі службових посвідчень №1063, №32, №1439, №33, №1322, №57, №1432, №60, відповідно до статті 259 Кодексу законів про працю України, частини 3 статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктів 19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295, у присутності адвоката Бабенка Едуарда Вадимовича проведено інспекційне відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, за результатами якого складено відповідний акт інспекційного відвідування від 17 вересня 2018 року №КВ1150/1063/АВ.

В ході проведення інспекційного відвідування встановлено, що у порушення вимог частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України працівники допускаються до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінету Міністрів України.

Під час перевірки 14 вересня 2018 року закладу громадського харчування за адресою: м. Київ, Контрактова площа, 2/1, де здійснює підприємницьку діяльність у сфері обслуговування готовими стравами Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, виявлено, що громадяни ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які працювали без оформлення трудових відносин.

Відповідно до наданих письмових пояснень:

- ОСОБА_8 пояснила, що працює на посаді члена бригади ресторану. Робочий день з 09-00 по 17-00. П`ять днів працює, два дні відпочиває. Отримує мінімальну зарплату. В її обов`язки входить прибирання столів та посуду після клієнтів. Оформлена по трудовому договору;

- ОСОБА_6 пояснила, що працює на посаді члена бригади ресторану. Робочий день з 09-00 по 17-00. П`ять днів працює, два дні відпочиває. Отримує мінімальну зарплату. В її обов`язки входить прибирання столів та посуду після клієнтів. Оформлена по трудовому договору;

- ОСОБА_7 пояснила, що працює на посаді менеджера зміни. Робочий день з 09-00 по 18-00. П`ять днів працює, два дні відпочиває. Отримує мінімальну зарплату. В її обов`язки входить спостерігання за персоналом. Оформлена по трудовому договору.

Документів щодо працевлаштування зазначених осіб, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, у визначений термін 14 вересня 2018 року перевіряючим не надав.

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 надано договір про послуги з надання персоналу від 05 вересня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРФУД» та Фізичною особою-підприємцем Федорівським В.М., згідно якого Товариство обмеженою відповідальністю «ФОРФУД» приймає на себе зобов`язання надавати за заявкою позивача послуги з надання Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на певний час персоналу (робітників), які знаходяться у штаті Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРФУД» для участі у виробництві та реалізації продукції Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Перевіркою встановлено, що даний договір не відповідає дійсності з наступних причин:

- фактично Фізична особа-підприємець Федорівський В.М. не приймає участі в закупівлі товарів та приготуванні їжі споживачам. При цьому, реалізацію продукції, яку виготовило Товариство з обмеженою відповідальністю «ФОРФУД» зі своїх продуктів за участі своїх працівників Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 проводить через свою касу за участі працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРФУД». Тобто, фактично весь процес від закупівлі до реалізації продукції проводить Товариство з обмеженою відповідальністю «ФОРФУД».

Щодо договору про послуги з надання персоналу від 05 вересня 2018 року - він не відповідає чинному законодавству України з наступних причин:

- згідно пункту 4 статті 39 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року №5067-VI суб`єкту господарювання заборонено направляти працівників на робочі місця до роботодавця, в якого: залучаються працівники для виконання робіт за основними професіями технологічного процесу основного виробництва. Згідно наданих до перевірки документів у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відсутні належним чином оформлені наймані працівники і на час перевірки сам Фізична особа-підприємець не приймав участь в підприємницькій діяльності. Тобто, тільки працівники за договором виконували роботу основних професій його діяльності;

- до перевірки надано накази на прийняття на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРФУД»: ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (на час інспекційного відвідування виконували роботу у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1), в яких не відображено особливість організації їхньої праці в іншого працедавця, в даному випадку у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Таким чином, перевіркою встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 допустив до роботи ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 без укладення з ними трудових договорів.

Представником позивача 26 вересня 2018 року надано зауваження на акт інспекційного відвідування, за результатами розгляду яких Головним управлінням Держпраці у Київській області прийнято рішення про залишення їх без розгляду, а висновків акту інспекційного відвідування №КВ1150/1063/АВ від 17 вересня 2018 року без змін.

09 жовтня 2018 року Головним управлінням Держпраці у Київській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ1150/1063/АВ/ТД/ФС-496, якою на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 446 760,00 грн.

Незгода позивача із вказаною постановою зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким органом, згідно з Положенням про Державну інспекцію з питань праці України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №386/2011, є Державна інспекція з питань праці України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок №295).

Пунктом 2 Порядку №295 визначено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до пункту 3 Порядку №295 інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження). Контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.

При цьому, порядок складення та форми акта, довідки, припису, вимоги визначаються Мінсоцполітики.

Частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною 1 статті 24 цього Кодексу, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 24 Кодексу законів про працю України).

Матеріалами справи підтверджується, що в ході проведення інспекційного відвідування позивачем надано перевіряючим копію договору про послуги з надання персоналу від 05 вересня 2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРФУД» (виконавець) та Фізичною особою-підприємцем Фелорівським В.М. (замовник), тобто правовою основою використання праці робітників позивач вважає цивільно-правовий договір.

Пунктом 1.1 даного договору передбачено, що виконавець приймає на себе зобов`язання надавати за заявкою замовника послуги з надання замовнику на певний час персоналу, які знаходяться у штаті виконавця, для участі у виробництві та реалізації продукції замовника, на умовах, визначених цим договором.

Посади та кількість працівників визначаються замовником у заявці, яку він подає виконавцю. Працівники повинні діяти виключно в інтересах замовника. Сторони можуть скласти попередній план-замовлення на місяць, в якому зазначається кількість працівників із визначенням професій (пункти 1.2-1.4 договору).

Вимогами пункту 2.1.4 договору визначено, що розрахунок, нарахування та сплата податків чи інших обов`язкових платежів працівникам, здійснюється виконавцем. Виконавеь є податковим агентом по відношенню податку на доходи фізичних осіб та військового збору за виплатами працівникам.

Виконавець приймає на себе зобов`язання встановлювати заробітну плату працівникам та розмір інших виплат працівникам на власний розсуд з урахуванням вимог діючого законодавства (пункт 2.2.3 договору).

При цьому, в додатку до договору послуг з надання персоналу від 05 вересня 2018 року визначено вартість надання одного працівника на одну робочу годину.

У підпункті 14.1.183 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України міститься визначення поняття послуги з надання персоналу як господарської або цивільно-правової угоди, відповідно до якого особа, що надає послугу (резидент або нерезидент), направляє у розпорядження іншої особи (резидента або нерезидента) одну або декількох фізичних осіб для виконання визначених цією угодою функцій. Угода про надання персоналу може передбачати укладання зазначеними фізичними особами трудової угоди або трудового контракту із особою, у розпорядження якої вони направлені. Інші умови надання персоналу (у тому числі винагорода особи, що надає послугу) визначаються угодою сторін.

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року №5067-VI діяльність суб`єктів господарювання - роботодавців, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця на умовах трудових договорів, здійснюється на підставі дозволу, виданого центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Порядок видачі дозволу на наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Абзацом 3 частини 1 статті 39 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що суб`єкти господарювання - роботодавці, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, направляють працівників за умови, якщо це передбачено колективним договором такого роботодавця, та за наявності згоди первинної профспілкової організації і зобов`язані: 1) укласти договір з роботодавцем про застосування праці працівника; 2) виплачувати працівникові заробітну плату в розмірі, не нижчому, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом, та заробітної плати, яку отримує працівник у роботодавця за виконання такої ж роботи; 3) забезпечувати працівнику час роботи та відпочинку на умовах, визначених для працівників роботодавця, що передбачено умовами колективного договору та правилами внутрішнього трудового розпорядку; 4) нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на користь працівника; 5) не перешкоджати укладенню трудового договору між працівником та роботодавцем, у якого виконувалися ним роботи.

Згідно частини 2 статті 39 Закону України «Про зайнятість населення» забороняється діяльність суб`єктів господарювання - роботодавців, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця без дозволу.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2013 року №400 затверджений Порядок формування та ведення Переліку суб`єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні, та суб`єктів господарювання, які здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в інших роботодавців (далі- Порядок №400), яким визначається процедура формування та ведення переліку суб`єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні, та суб`єктів господарювання, які здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в інших роботодавців.

Відповідно до частини 2 Порядку №400 включенню до переліку підлягають суб`єкти господарювання, які відповідно до статей 36-39 Закону України «Про зайнятість населення» надають послуги з посередництва у працевлаштуванні та здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в інших роботодавців.

Згідно частини 4 Порядку №400 формування та ведення переліку здійснюється Державною службою зайнятості за формою згідно з додатком.

Відповідно до частини 6 Порядку №400 Державна служба зайнятості протягом п`яти робочих днів з дня отримання заяви, зазначеної в пункті 5 цього Порядку, включає наведені у ній відомості про посередників до переліку та оприлюднює їх на веб-сайті Служби.

На офіційному сайті Державної служби зайнятості (https://www.dcz.gov.ua/storinka/perelik-subyektiv-gospodaryuvannya) розміщений Перелік суб`єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні, та суб`єктів господарювання, які здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в інших роботодавців.

Судом встановлено, що станом на дату проведення інспекційного відвідування та станом на момент вирішення даної справи Товариство з обмеженою відповідальністю «ФОРФУД» наявне у вищевказаному Переліку суб`єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні, та суб`єктів господарювання, які здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в інших роботодавців.

Додатково суд звертає увагу, що пунктами 3.1, 3.2 договору послуг з надання персоналу передбачено, що надані працівники не здійснюють будь-яких дій від імені замовника. Жоден з працівників, наданих виконавцем, не є працівником замовника, не перебувають з ним в цивільно-правових або трудових відносинах, у зв`язку з укладанням цього договору. Надані працівники перебувають у трудових відносинах з виконавцем, проте надані працівники повинні дотримуватись вимог замовника, щодо організації робіт, санітарних вимог та інших вимог, необхідних для безпечного та якісного виконання робіт. Виконавець забезпечує проведення всіх необхідних для працівників інструктажів, в тому числі з охорони праці, пожежної безпеки та інших, а також всі працівники повинні бути забезпечені відповідними особистими медичними книжками.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини, що виникли на підставі договору, від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, де власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, сам організовує і виконує свою роботу.

Таким чином, у разі надання послуг не на підставі трудового договору, а відповідно до договору про надання послуг (цивільно-правового договору), трудові відносини не виникають.

Аналіз наведених норм чинного законодавства та фактичних обставин свідчить, що у позивача із працівниками - ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не виникало трудових відносин, а відтак і обов`язку у позивача укладати з ними трудові договори перед допуском їх до роботи.

З огляду на викладене, на переконання суду, доводи зазначені Головним управлінням Держпраці у Київській області в акті інспекційного відвідування від 17 вересня 2018 року №КВ1150/1063/АВ, що наймані працівники фактично допущені до роботи без укладення трудового договору, чим порушено позивачем вимоги частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, є безпідставними.

Відповідно, викладений в оскаржуваній постанові висновок відповідача про вчинення позивачем фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору є необґрунтованим.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17 липня 2013 року, визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2 - 7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі:

- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади;

- акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що відповідальність виникає у разі встановлення вини юридичних та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, зокрема фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.

Враховуючи викладене в контексті даної спірної ситуації, з урахуванням спростованих під час розгляду справи порушень, викладених в акті інспекційного відвідування від 17 вересня 2018 року №КВ1150/1063/АВ, суд дійшов висновку, що постанова від 24 липня 2018 року №КВ1150/1063АВ/ТД/ФС-496 підлягає скасуванню у судовому порядку, оскільки підставою для її винесення слугував помилковий висновок відповідача про допуск позивачем працівників до роботи без укладення трудового договору, а також не врахуванням відповідачем наявного цивільно-правового договору послуг з надання персоналу та характеру відносин, який виник при його виконанні.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач як суб`єкт владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування правомірності свого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

2.Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ1150/1063/АВ/ТД/ФС-496 від 09 жовтня 2018 року.

3.Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 467 (чотири тисячі чотириста шістдесят сім) гривень 61 копійка за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Київській області (04660, місто Київ, вулиця Вавілових, 10, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко