Справа № 640/18289/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 травня 2019 року № 640/18289/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доОфісу великих платників податків Державної фіскальної служби
треті особиФонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач), треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», в якому просить:

- визнати бездіяльність відповідача протиправною;

- стягнути 24 152,07 гривень шкоди, завданої бездіяльністю відповідача (Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби ) на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем, як органом, на обліку у якого перебуває Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» як платник єдиного внеску, допущено протиправну бездіяльність щодо здійснення контролю за сплатою платниками єдиного соціального внеску.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представник відповідача у відзиві на адміністративний позов зазначив, що з 03 травня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року №4452-VI, який є спеціальним Законом в умовах роботи неплатоспроможних банків.

При цьому, як стверджує представник відповідача, Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби листами від 19 жовтня 2015 року №23213/10/28-10-23-26, від 16 грудня 2015 року №27230/10/28-10-23-26, від 17 лютого 2016 року №3397/10/28-10-23-26, від 22 березня 2016 року №6020/10/28-10-23-26, від 19 травня 2016 року №11233/10/28-10-17-1-24, від 03 березня 2017 року №12900/10/28-10-17-02-24, від 26 травня 2017 року №28881/10/28-10-17-02-24, від 25 вересня 2017 року №50018/10/28-10-17-02-23, від 22 листопада 2017 року №60366/10/28-10-17-02-23 та від 24 липня 2018 року №31121/10/28-10-17-02-23 заявлені кредиторські вимоги на суму податкового боргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», у т.ч. з єдиного внеску у порядку виникнення недоїмки. Листом від 29 листопада 2016 року №9489 ліквідатором Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» повідомлено Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби про акцептування кредиторських вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк».

У письмових поясненнях представник Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» повідомив, що вимоги з боку фіскальних органів про включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» документально підтверджених вимог щодо заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску в порядку та строки, передбачені статтями 45, 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Банк не отримував.

При цьому, з початку запровадження у Акціонерному товаристві «Дельта Банк» процедури тимчасової адміністрації суми єдиного соціального внеску за зобов`язаннями, що виникли після запровадження вказаної процедури, перераховувались до бюджету одночасно з виплатою заробітної плати з обов`язковим зазначенням у графі «Призначення платежу» платіжного доручення періоду, за який здійснюється розрахунок, як це передбачено статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI.

Додатково представник третьої особи стверджує, що відповідачем в порушення вимог вказаного Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сплачені кошти протиправно спрямовувались спочатку на погашення існуючої недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску за лютий 2015 року, а після погашення вказаної недоїмки коштами Акціонерного товариства «Дельта Банк» в хронологічному порядку за наступні звітні періоди. Вказані обставини призводять до того, що регіональні центри зайнятості відмовляють застрахованим особам (звільненим працівникам Банку) в нарахуванні допомоги по безробіттю в повному обсязі, який передбачений чинним законодавством України.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив нступне.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що у період з 14 серпня 2017 року по 16 лютого 2018 року ОСОБА_1 перебував на посаді юрисконсульта управління по роботі з неплатоспроможними клієнтами департаменту по роботі з Державною виконавчою службою та супроводження справ про банкрутство.

Як зазначив позивач, 22 червня 2018 року він отримав від Пенсійного фонду України відомості про застраховану особу, з якої вбачається факт затримки сплати єдиного соціального внеску.

На думку позивача, така затримка сплати єдиного соціального внеску спричинена неналежним здійсненням контролю відповідачем, передбаченого статтею 41 Податкового кодексу України.

Вказані обставини зумовили звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон України від 08 липня 2010 року №2464-VI, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до підпункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно підпункту 1 частини 2 статті 6 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Частиною 12 статті 9 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).

При цьому, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, є недоїмкою.

Частиною 6 статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI встановлено, що за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру виведення Банку з ринку. Тимчасову адміністрацію запроваджено на строк 3 місяці з 03 березня 2015 року по 02 червня 2015 року включно.

В подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року №181 «Про початок процедури ліквідації» з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року. Крім того, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20 лютого 2017 року прийнято рішення №619 про продовження строків здійснення процедури ліквідації на 2 роки до 04 жовтня 2019 року.

Аналіз наведених обставин свідчить, що з 03 березня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» здійснює діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому, станом на 03 березня 2015 року за Банком обчислювалась заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску за лютий 2015 року в розмірі 5 637 654,82 грн., яка відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підлягала заявленню відповідачем в якості кредиторської вимоги та включення Банком до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Між тим, суд звертає увагу, що позивачем оскаржується бездіяльність відповідача виключно з підстав неналежного здійснення контролю за своєчасністю сплати єдиного соціального внеску.

Так, вимогами статті 41 Податкового кодексу України визначено, що контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи.

Органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється.

Повноваження і функції контролюючих органів визначаються цим Кодексом, Митним кодексом України та законами України. Розмежування повноважень і функціональних обов`язків контролюючих органів визначається законодавством України.

Інші державні органи не мають права проводити перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, у тому числі на запит правоохоронних органів.

Ааналіз наведеної норми свідчить, що відповідач наділений повноваженнями щодо здійснення контролю стосовно питань сплати єдиного внеску, однак виконання обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску покладено виключно на платників такого внеску.

Наданими представником третьої особи документами підтверджується, що з початку запровадження у Акціонерному товаристві «Дельта Банк» процедури тимчасової адміністрації суми єдиного соціального внеску за зобов`язаннями, що виникли після запровадження вказаної процедури, перераховувались до бюджету одночасно з виплатою заробітної плати.

Водночас, відповідачем повідомлено, що програмне забезпечення АІС «Податковий блок» використовує алгоритм нарахування за принципом першочерговості погашення заборгованості зі сплати єдиного внеску, а відтак, на переконання відповідача, відсутня технічна можливість здійснення іншого порядку погашення податкових зобов`язань платників та зміни порядку зарахування черговості поточних платежів єдиного внеску.

Суд звертає увагу, що Акціонерне товариство «Дельта Банк» звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в якому просить:

- визнати протиправними дії Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби щодо спрямування сплачених Акціонерним товариством «Дельта Банк» після запровадження у ньому процедури тимчасової адміністрації сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на погашення недоїмки за період з 20 лютого 2015 року по 26 лютого 2015 року у розмірі 5 637 564,82 грн., що вже існувала в Акціонерному товаристві «Дельта Банк» на дату запровадження процедури тимчасової адміністрації - на 30 березня 2015 року;

- зобов`язати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби привести дані з обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у відповідність до вимог чинного законодавства шляхом коригування (відображення) облікових показників інтегрованої картки платника - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в частині віднесення перерахованих ним у період з березня 2015 року по вересень 2018 року коштів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до відповідних звітних періодів, за які внесок був сплачений, та в повному обсязі спрямувати сплачені Акціонерним товариством «Дельта Банк» внески в рахунок погашення поточних зобов`язань з оплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Звернення із вказаним вище адміністративним позовом зумовлене спрямуванням відповідачем сплачених Банком у період після запровадження у Акціонерному товаристві «Дельта Банк» тимчасової адміністрації сум єдиного соціального внеску на погашення існуючої недоїмки.

Крім того, суд зазначає, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб, тобто відсутність дій, які повинен був вчинити суб`єкт владних повноважень, але не вчинив, що потягло за собою порушення прав чи інтересів фізичної чи юридичної особи.

Між тим, наявними матеріалами справи підтверджується вжиття відповідачем дій щодо погашення податкових зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», що спростовує наявність оскаржуваної позивачем бездіяльності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Суд зазначає, що підстави, які вказані позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, не знайшли свого документального та нормативного підтвердження.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються наявними у справі доказами та не підлягають до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко