Справа № 1140/3429/18
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 травня 2019 року м. Дніпросправа № 1140/3429/18

головуючий суддя І інстанції - Сагун А.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.01.2019 року в адміністративній справі № 1140/3429/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградської області, які полягають у відмові призначенні, здійсненні нарахування та виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати судді;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградської області, призначити (визначити) ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків заробітної плати працюючому на відповідній посаді судді, без обмеження граничного, максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання, як судді, який на час виходу у відставку мав стаж роботи судді більше 26 років, починаючи з 05 жовтня 2016 року - часу звернення ОСОБА_1 до Добровеличківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;

- встановити місячний строк для подання відповідачем до суду звіту про виконання судового рішення.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.01.2019 року адміністративний позов було задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, які полягають у відмові призначенні, здійсненні нарахування та виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати судді.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградські області призначити (визначити) ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати працюючому на відповідній посаді судді, починаючи з 05 жовтня 2016 року - часу звернення ОСОБА_1 до Добровеличківського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволенні іншої частини позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне Управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що адміністративний позов був поданий позивачем з пропуском строку звернення до суду, а підстави для його поновленя відсутні. Зауважено, що позивачу вже було призначено щомісячні довічне грошове утримання судді у відставці в жовтні 2016 року, у зв`язку з чим, подальша зміна складових здійснюється тільки шляхом проведення перерахунку.

Відзив від позивача на адресу суду не надходив.

Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, з 22 лютого 1993 року по 04 жовтня 2016 року ОСОБА_1 працювала суддею Добровеличківського районного суду Кіровоградської області (а.с.65-66).

Постановою Верховної Ради України № 1600-VIII від 22 вересня 2016 року «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 була звільнена із посади судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом в. о. голови Добровеличківського районного суду Кіровоградської області №20-к від 03.10.2016 року позивача відраховано зі штату суду у зв`язку зі звільненням з посади судді у відставку з 04 жовтня 2016 року.

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до управління Пенсійного фонду України в Добровеличківському районі Кіровоградської області з документами за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Згідно протоколу відповідача від 12.10.2016 року вбачається, що щомісячне довічне грошове утримання позивача визначено в розмірі 86% заробітної плати судді, виходячи з 23 років шести місяців та десяти днів стажу на посаді судді (а.с.61).

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Добровеличківського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням половини строку навчання у Одеському державному університеті ім. І.І. Мечникова та виплату 90 відсотків щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Листом від 20.11.2018 року за №1514/03-16 Добровеличківський відділ обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області повідомив ОСОБА_1 , що підстави для здійснення перерахунку щомісячного грошового утримання відсутні.

Вказана відмова була обґрунтована тим, що приписами ст. 137 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не передбачено зарахування до стажу судді половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Не погодившись з вказаними доводами пенсійного органу, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним. Зазначено, що позивач звернулась до суду в строк, визначений ч. 2 ст. 122 КАС України.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), який діяв на час виходу позивача у відставку, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до положень частини першої статті 135 Закону № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Частиною третьою статті 141 Закону № 2453-VI в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №1-8/2016, визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI (в редакції, чинній до 28 березня 2015 року) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (далі - Закон № 2862-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з частиною четвертою статті 43 Закону № 2453-VI, судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно із частиною першою статті 25 Конституційного Договору від 08 червня 1995 року № 1к/95-ВР між Верховною Радою України та Президентом України «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України» Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов`язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення (зазначений Договір був чинний на момент видання Президентом України Указу Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та втратив чинність із набранням чинності Конституції України 28 червня 1996 року).

Відповідно до пункту 1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Згідно частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до частини першої статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно із статтею 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Крім того, згідно з абзацом 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (яка діяла одночасно із Законом № 2862-ХІІ; втратила чинність 01 січня 2012 року), доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини шостої статті 47 та пункту 8 частини четвертої статті 48 Закону № 2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих.

Це підтверджується також положеннями Закону України "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року №1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: "Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)".

Суд апеляційної інстанції зазначає, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру. Вказані правові висновки також відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 09.11.2018 року по справі №559/443/17, що враховується судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Як вбачається з записів трудової книжки позивача, у період з 01.09.1982 року по 10.07.1987 року позивач навчалась на денній формі юридичного факультету Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова.

Отже, виходячи з приписів законодавства, половина строку навчання позивача (2 роки 4 міс. 28 дн.) підлягає зарахуванню при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці.

Таким чином, оскільки загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 ., що дає їй право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 25 років 11 місяців та 08 днів ( з урахуванням половини строку навчання позивача за денною формою у юридичному факультеті вищого навчального закладу), то суд апеляційної погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді починаючи з дати звернення призначення пенсії, а саме з 05.10.2016 року.

При цьому, зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції визнав протиправними дії пенсійного органу по відмові у призначенні, здійсненні нарахування та виплаті позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати судді та зобов`язав останнього призначити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати працюючому на відповідній посаді судді.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, довічне грошове утримання судді у відставці було призначено позивачу 05.10.2016 року, а предметом спірних правовідносин виступало визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та як наслідок, фактична можливість проведення перерахунку останнього.

Відтак, з огляду на вказані обставини, суд апеляційної інстанції, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає, що належним способом захисту прав позивача в межах спірних правовідносин є визнання протиправними дій пенсійного органу по відмові у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати судді та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати працюючому на відповідній посаді судді, починаючи з 05 жовтня 2016 року - часу звернення ОСОБА_1 до Добровеличківського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

При цьому, що стосується посилань відповідача на пропуск позивачем передбаченого ст. 122 КАС України строку звернення до суду та відсутності підстав для його поновлення, як на підставу необхідності відмови у задоволенні позову, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно ч.ч. 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя цієї ж статті).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що поважними причинами для поновлення строку на подання адміністративного позову визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подавалась заява про поновлення строку на подання адміністративного позову, яка була обґрунтована посиланням на те, що про порушення своїх прав остання дізналась з листа пенсійного органу 20.11.2018 року. Також, позивач зазначила, що про незарахування половини строку навчання у вищому навчальному закладі пенсійний орган її не повідомляв.

Отже, виходячи з ненадання відповідачем, з урахуванням ч. 2 ст. 77 КАС України, жодних доказів обізнаності позивача про порушення її прав починаючи з 05.10.2016 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо пропуску останньою строку на подання адміністративного позову з поважних підстав та необхідності його поновлення.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає доповненню та зміні, шляхом викладення тексту його мотивувальної частини в редакції даної постанови.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області - задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.01.2019 року в адміністративній справі № 1140/3429/18 - змінити, доповнивши його резолютивну частину наступним змістом: «Поновити ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду як пропущеий з поважних підстав» та змінити абзаци 2, 3 даного рішення, виклавши їх в наступній редакції:

"Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградської області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати судді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградської області здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків заробітної плати працюючому на відповідній посаді судді, без обмеження граничного, максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання, як судді, який на час виходу у відставку мав стаж роботи судді більше 26 років, починаючи з 05 жовтня 2016 року - часу звернення ОСОБА_1 до Добровеличківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці."

В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.01.2019 року в адміністративній справі № 1140/3429/18 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає у відповідності до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко