Справа № 320/918/19
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2019-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2019 року м. Київ № 320/918/19

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Колеснікової І.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася фізична особа - підприємець ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень - рішень від 06.03.2018 № -1006 та від 29.01.2019 № 1/2017.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він звільнений від сплати земельного податку на підставі підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, оскільки зареєстрований як фізична особа - підприємець (є платником єдиного податку III групи) та здійснює свою підприємницьку діяльність на земельній ділянці у розташованих на ній приміщеннях, що перебувають у його приватній власності.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження; запропоновано відповідачеві подати до суду у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву (відзив).

Відповідачем позову не визнано, надіслано до суду відзив із запереченнями проти задоволення позовних вимог та твердженнями щодо правомірності прийняття податковим органом спірних податкових повідомлень-рішень з підстав ненадання позивачем доказів використання у його підприємницькій діяльності земельної ділянки, яка знаходиться у його приватній власності. Відповідачем наголошено, що умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є використання суб`єктом господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, цієї землі для проведення господарської діяльності. Можливості звільнення від сплати цього податку за інших умов, а саме надання в найм будівлі, її частини чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розташова така нерухомість, не встановлено.

11.04.2019 до суду засобами поштового зв`язку надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив суд при вирішенні даної справи не враховувати факти та обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, з підстав його подання з порушенням строків, встановлених в ухвалі про відкриття провадження в адміністративній справі. Також позивачем зазначено, що нежила будівля, яка належить йому на праві власності, передана частинами в оренду (в межах дії дозволеної законом, щодо платника єдиного податку не більше 300 кв.м.).

Протокольною ухвалою суду від 15.04.2019 на підставі заяв представника позивача та відповідача судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 15.04.2019 представниками позивача та відповідача подано клопотання про здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 3 статті 195 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів (частина 3 статті 195 КАС України).

З огляду на заявлені представниками позивача та відпоповідача клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, суд вирішив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів у передбачені Кодексом адміністративного судочинства України строки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Броварською районною державною адміністрацією Київської області 16.02.2005, зареєстровано ОСОБА_1 фізичною особою - підприємцем (номер запису: 0000392).

Згідно свідоцтва від 23.01.2012 серії НОМЕР_1 , виданого Державною податковою службою України, суб`єкт господарювання ОСОБА_1 є платником єдиного податку III групи за ставкою 5 %.

Відповідно до довідки Головного управління регіональної статистики від 27.06.2013 № 1842/2013 позивач має право здійснювати наступні види діяльності за КВЕД-2010: виробництво промислового холодильного та вентиляційного устаткування (28.25); надання інших допоміжних комерційних допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у (82.99); неспеціалізована оптова торгівля (46.90); надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (68.20).

Згідно відомостей витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 має у приватній власності земельну ділянку площею 4.4600 га. (кадастровий номер НОМЕР_2 ) цільового призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (11.02), категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, на якій знаходиться нежитлова будівля, завод вентиляційних виробів та холодильної техніки (I черга), загальною площею 3111 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17-22).

Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.03.2018 № -1006, яким на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України позивачеві визначено суму грошового зобов`язання зі сплати земельного податку за податковий період 2018 рік в розмірі 8 513,56 грн.

29.01.2019 Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 1/2017, яким на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України позивачеві визначено суму грошового зобов`язання зі сплати земельного податку за податковий період 2017 рік в розмірі 8 513,6 грн.

Не погоджуючись із правомірністю прийнятих відповідачем податкових повідомлень - рішень, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним Кодексом України, а справляння плати за землю - Податковим кодексом України.

Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Право власності на земельну ділянку та право оренди земельної ділянки, згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пунктів 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За визначенням статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пунктом 271.1 та 271.2 статті 271 Податкового кодексу України встановлено, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Статтею 289 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Статтею 289 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Аналіз наведених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Пунктом 269.2 статті 269 Податкового кодексу України унормовано, що особливості справляння земельного податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів: податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

За змістом наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Суд бере до уваги, що позивач є платником єдиного податку III групи (ставка єдиного податку 5%) з 01 січня 2012 року та здійснює господарську діяльність за КВЕД 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

При цьому, згідно наявних у матеріалах справи витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 має у приватній власності земельну ділянку площею 4.4600 га. (кадастровий номер НОМЕР_2 ) цільового призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (11.02), категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, на якій знаходиться нежитлова будівля, завод вентиляційних виробів та холодильної техніки (I черга), загальною площею 3111 кв.м за адресою: АДРЕСА_1

Вимогами підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України).

Частиною 2 статті 3 Господарського кодексу України встановлено, що господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Аналіз наведених норм дає суду підстави для висновку, що умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Відповідно до роз`яснення визначення кодів видів економічної діяльності за КВЕД-2005 та КВЕД-2010 клас 68.20 включає: надання в оренду та управління власним або орендованим нерухомим майном: багатоквартирними будівлями та житлом; нежитловими будівлями, у т.ч. виставковими залами, складськими приміщеннями; земельними ділянками; надання будівель, упоряджених або неупоряджених квартир чи апартаментів для довготермінового використання зазвичай на умовах щомісячної або річної оплати. Цей клас також включає: діяльність ринків; розроблення будівельних проектів для власного використання; експлуатацію житлових мобільних комплексів; надання приміщень виключно для утримання тварин.

На підтвердження здійснення підприємницької діяльності за вказаним КВЕД позивачем надано суду договір оренди нежитлового приміщення кв.м. № 010111 від 01.01.2011, укладеного з ТОВ «Пухівський вентиляційний завод» (орендар).

Предметом даного договору є оренда будівлі та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 62-68).

Також позивачем надано суду договір оренди від 01.08.2014 № 0108/14-4, укладеного з орендарем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕНТ ФАРМ» та договір оренди нежитлового приміщення від 01.01.2018 № 01012018, укладеного з ТОВ «РОЗУМНА АВТОМАТИКА» (орендар) (а.с.69-80).

Крім того, позивачем надано суду податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця за 2017 та 2018 рік, із визначенням виду підприємницької діяльності позивача код КВЕД 68.20.

Суд зазначає, що за умовами наданих позивачем договорів оренди, використання для ведення підприємницької діяльності позивача нежитлового приміщення є неможливим без використання земельної ділянки, на якій вказане приміщення знаходиться, оскільки нежитлове приміщення з відведеною під нього земельною ділянкою не можуть розглядатися як окремі об`єкти нерухомого майна, що окремо використовуються у господарській діяльності.

Судом ураховано також договір оренди від 01.01.2012 № 010111, згідно якого позивачем передано в оренду будівлю та земельну ділянку, на якій вона розташована.

Відтак, враховуючи умови договірних відносин позивача щодо здачі в оренду належних йому на праві приватної власності приміщень (будівлі) та земельної ділянки, наявності доказів отримання позивачем від такої підприємницької діяльності доходу, що кореспондується із визначеними за КВЕД видами діяльності позивача, суд дійшов висновку, що позивачем надано суду достатні докази на підтвердження використання у своїй підприємницькій діяльності належної йому на праві власності земельної ділянки, що свідчить про правомірність його звільнення сплати земельного податку на підставі підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зазначене, судом встановлено, що відповідачем не доведено законності нарахування позивачеві податку на землю за період 2017 -2018 роки та прийняття спірних податкових повідомлень рішень.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

Втім, суд зазначає, що позивач просить суд визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення рішення, натомість частиною 2 статті 245 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відтак, суд дійшов висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначено позивачем у позовній заяві.

Згідно роз`яснення Верховного Суду України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього вбачається, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Відтак, для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 06.03.2018 № -1006 та від 29.01.2019 № 1/2017.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області витрати по сплаті судового збору в сумі 768 грн. 40 коп.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 06.03.2018 № -1006.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 29.01.2019 № 1/2017.

4. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області на користь ОСОБА_1 - фізичної особи - підприємця (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Колеснікова І.С.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 10 травня 2019 р.