Справа № 520/2389/19
Суддя: Сагайдак В.В.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

14 травня 2019 р. № 520/2389/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сагайдака В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 (код НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 ) до Московського районного відділу у м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Гв. Широнінців, буд. 25-А, м. Харків,61054) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Московського районного відділу у м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

визнати протиправною відмову Московського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у видачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ;

зобов`язати Московський районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області оформити та видати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України НОМЕР_3 .

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2019 р. відкрито спрощене провадження в адміністративній справі №520/2389/19.

Запропоновано відповідачу подати до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали відзив на позов та докази на обґрунтування відзиву, а також докази направлення відзиву позивачу.

Відповідач, Московський районний відділ у м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, надав до суду відзив на позов, згідно змісту якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 повністю.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітньої дочки, та ОСОБА_2 05 лютого 2019 року звернулися до Московського районного відділу у місті Харкові Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області із зверненням про отримання паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки(а.с.9-10), додавши: 1) заяву; 2) копію свідоцтва про народження(а.с.14); 3) дві фотокартки розміром 3,5x4,5 мм.

У заяві просили оформити та видати неповнолітній ОСОБА_2 паспорт громадянина України без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та видати виключно у вигляді паспортної книжечки на підставі Закону України від 18.01.2001р. №2235-111 «Про громадянство України» та відповідно до чинного Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992року №2503-XII, форма якої не заборонена діючим законодавством України, а не формі пластикової картки типу ID-1. Крім цього, зазначали, що категорично відмовляємось від присвоєння неповнолітньому будь-яких ідентифікаторів особистості, а також не надавали згоди на обробку персональних даних на підставі ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» та через релігійні переконання, відмовлялись від отримання та використання будь-яких біометричних документів з інформацією, для зчитування якої необхідні додаткові пристрої, а також від внесення даних до Єдиного демографічного реєстру і від зняття біометричної інформації.

Листом №6317-672/6317-19 від 12 лютого 2019 року відповідач в порядку ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» повідомив про алгоритм дій, необхідних для оформлення та видачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорту громадянина України (а.с.11-13).

Не погоджуючись з відмовою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст. 32 Основного Закону не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

За змістом ч.1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. За змістом частини четвертої цієї ж статті, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Відповідно до ст. 3 Закону №987-XII кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону №987-XII громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. В офіційних документах ставлення громадянина до релігії не вказується. За змістом частини третьої цієї статті, ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з ч.2, 10 ст. 5 Закону № 987-XII церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Релігійна організація зобов`язана додержувати вимог чинного законодавства і правопорядку.

За змістом ч.1 ст. 92 Основного Закону, виключно законами України, зокрема, визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства, засади регулювання демографічних та міграційних процесів.

Відповідно до ч.6 ст. 7 Закону № 5492-VI забороняється вимагати від осіб та вносити до Реєстру інформацію, не передбачену цим Законом. Забороняється вимагати від осіб персональні дані, що свідчать про етнічне походження, расу, політичні, релігійні чи інші переконання, звинувачення у скоєнні злочину або засудження до кримінального покарання, а також дані щодо здоров`я або статевого життя.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус»№ 5492-VI суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 5492-VI Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Згідно з ч.1, 2 ст. 21 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України.

Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.4 ст. 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітньої дочки, та ОСОБА_2 05 лютого 2019 року звернулися до Московського районного відділу у місті Харкові Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області із зверненням про отримання паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки (а.с.9-10).

До звернення надана заява про видачу паспорта форми, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України №320 від 13.04.2012 р.(додаток №1).

Пунктом 1.3 Порядку №320 передбачено, що для оформлення паспорта особа подає: заяву про видачу паспорта (додаток 1) (далі - заява); свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см (фотокартки, що подаються для оформлення паспорта, мають бути виконані з одного негатива, із зображенням обличчя виключно анфас, без головного убору, виготовленими на тонкому білому або кольоровому фотопапері без кутика; для громадян, які постійно носять окуляри, обов`язкове фотографування в окулярах); платіжний документ з відміткою банку про сплату державного мита або копію документа про звільнення від сплати державного мита; довідку про реєстрацію особи громадянином України або свідоцтво про належність до громадянства України, а в необхідних випадках - інші документи, визначені статтею 5 Закону України «Про громадянство України» (за необхідності); паспорт громадянина України для виїзду за кордон - для громадян України, які постійно проживали за кордоном, після повернення їх на проживання в Україну; посвідчення про взяття на облік бездомних осіб, видане відповідним центром обліку бездомних осіб (для бездомних осіб).

Проте, станом на дату звернення, а саме 05.02.2019 р., наказ Міністерства внутрішніх справ України №320 від 13.04.2012 р. втратив чинність, відтак позивачем заява про видачу паспорта, яка вказує волевиявлення фізичної особи, подана невідповідної форми.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст. 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що положення певного акту впливають на його правове становище.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно щодо особи має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем.

При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

З наведеного вбачається, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Аналіз вищезгадані норми права слід вважати, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси позивача. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року по справі №800/134/15. Також, як вказав Верховний Суд у постанові від 10 травня 2018 року по справі №811/119/13-а, обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заява подана не встановленої форми, про що повідомлено листом від 12.02.2019 р(а.с.11-13), у суду відсутні підстави для висновку про порушення прав позивача з боку управління.

За результатами розгляду зазначеного звернення відповідачем надана відповідь в порядку та строки, встановлені Законом №393/96-ВР з роз`ясненням алгоритму дій, необхідних для отримання паспорта громадянина України, зокрема звернуто увагу заявників на необхідність подачі іншої заяви.

З огляду на вищенаведене, суд не вбачає протиправної відмови відповідача у видачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, оскільки позивачами не було дотримано встановленої законодавством процедури. Суд зауважує, що уповноважений орган позбавлений можливості видати паспорт особі за відсутності його заяви та визначеного переліку документів. Невиконання обов`язку щодо подання належного пакету документів звільняє відповідача від обов`язку приймати відповідні рішення за результатом розгляду заяви позивача, про що зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 жовтня 2018 року, що ухвалена в адміністративній справі №826/740/15.

Лист відповідача, з яким висловила незгоду позивач, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України.

Між позивачем та відповідачем не виникало жодних публічних правовідносин, оскільки останні могли виникнути лише в тому випадку, коли б позивач звернувся до відповідача із заявою-анкетою про оформлення та видачу паспорта та надав необхідний перелік документів, та в подальшому йому було б відмовлено у видачі такого документа відповідним рішенням. У даному випадку відповідачем жодним чином не порушено законне право чи інтерес позивача, оскільки суб`єктом владних повноважень не виносилося рішення про відмову у видачі документа та не допускалися протиправні дії чи бездіяльність у процедурі оформлення та видачі паспорта громадянина України.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №820/3327/16.

Суд зазначає, що адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 не відповідає ознакам типової справи, визначених у рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду Верховним Судом зразкової справи №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) з огляду на наступне.

Обов`язковими ознаками даної справи, задля застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 вересня 2018 року по справі №806/3265/17 повинні бути наступні:

1) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення №2503-ХІІ; 2) відповідач - територіальні органи ДМС України; 3) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення №2503-ХІІ. Разом з тим, розглядувана справа не відповідає вказаним ознакам, оскільки у даних правовідносинах відсутня відмова відповідача про видачу паспорта у формі книжечки.

До суду не надано доказів того, що позивач зверталась до відповідного територіального органу ДМС України із заявою встановленої форми та їй відмовлено у видачі паспорта у формі книжечки. Звернення до відповідача з проханням видати паспорт у формі книжечки розглянуто відповідачем у порядку, визначеному Законом №393/96-ВР, тобто, лист відповідача, з якими висловила незгоду позивач, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України. Застосування правової позиції, яку викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 вересня 2018 року по справі №806/3265/17 можливе у разі дотримання позивачем усіх необхідних умов, про які йде мова у вказаному вище рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Оскільки, право позивача на оформлення та видачу паспорта відповідачем на даний час не порушене, позовна вимога щодо зобов`язання оформити та видати такий є передчасною та задоволенню не підлягає.

У випадку прийняття судом рішення щодо зобов`язання органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції, оформити та видати паспорт громадянина України, яке по суті буде передувати розгляду останнім заяви ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 , суд порушить принцип розподілу влади та втрутиться у виключну компетенцію уповноваженого на прийняття такого рішення органу.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову та зазначає, що позивачі не позбавлені права на звернення до суду за судовим захистом у разі, коли нею буде дотримано всіх необхідних процедур, проте за наслідками буде відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки.

Приписами ч. 1 ст. 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 (код НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 ) до Московського районного відділу у м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Гв. Широнінців, буд. 25-А, м. Харків, 61054) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, передбаченому п.п. 15.5. п. 15 ч. 1 Розділу VII Перехідних положень КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 травня 2019 р.

Суддя Сагайдак В.В.