Справа № 1340/5587/18
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/2235/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Курильця А.Р., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Ваврик Х.Б.,

представника відповідача Баїк Ю.П.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року у справі № 1340/5587/18 (рішення ухвалено в м. Львові, головуючий суддя Крутько О.В.) за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області про визнання незаконним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 20.11.2018 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області, в якому просила визнати протиправним рішення Головного управління Держгеокадастру у Львівській області оформлене листом «Про розгляд клопотання» від 02.11.2018 №Х-7530/0-5008/0/37-18 про відмову у наданні ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2, 00 гектара, яка розташована на території Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області за межами населеного пункту с.Дуліби поруч із земельною ділянкою НОМЕР_1; зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 гектара, яка розташована на території Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області за межами населеного пункту с.Дуліби поруч із земельною ділянкою НОМЕР_1.

В обгрунтування позову зазначає, що нормами Земельного кодексу України не передбачено такої підстави для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, яку зазначив відповідач у своєму листі від 02.11.2018 №Х-7530/0-5008/0/37-18.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у наданні ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2, 00 гектара, яка розташована на території Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області за межами населеного пункту с.Дуліби поруч із земельною ділянкою НОМЕР_1, викладену у листі від 02.11.2018 року №Х-7530/0-5008/0/37-18. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 11.10.2018 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 гектара, яка розташована на території Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області за межами населеного пункту с.Дуліби поруч із земельною ділянкою НОМЕР_1. В задоволенні позовної вимоги про зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Львівській області надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 гектара яка розташована на території Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області за межами населеного пункту с.Дуліби поруч із земельною ділянкою НОМЕР_1 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права та надано неналежну правову оцінку доводам відповідача. Апелянт вказує, що запропонована позивачем до відведення земельна ділянка знаходиться на сільськогоснодарських угіддях - пасовищах, які передбачені для випасання худоби. Дана земельна ділянка відповідно до ст. 34 Земельного кодексу України може надаватися громадянам в оренду для випасання худоби. Земельна ділянка, яку бажає отримати позивач у власність для ведення особистого селянського господарства розміщена на пасовищах, які за своїми природними особливостями і призначенням мають використовуватись для випасання худоби. Виробництво та переробка сільськогосподарської продукції на даному виді угідь не передбачається.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, а саме повісткою направленою на адресу позивача, зазначену в матеріалах справи, а тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що

11.10.2018 ОСОБА_2 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2, 00 гектара, яка розташована на території Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області за межами населеного пункту с.Дуліби поруч із земельною ділянкою НОМЕР_1 (а.с 10).

02.11.2018 листом за №Х-7530/0-5008/0/37-18 Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області прийнято рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яке обґрунтоване тим, що у відповідності ст. 34 Земельного кодексу України дана земельна ділянка може надаватись громадянам в оренду для випасання худоби (а.с. 11).

Не погоджуючись із такою відмовою позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем помилково застосовано в якості імперативу норму ст. 34 ЗК України щодо вирішення спірного питання, оскільки норми даної статті передбачають лише можливість передачі конкретної земельної ділянки в оренду для сінокосіння і випасання худоби та право особи на отримання в оренду такої ділянки і не можуть звужувати та у будь-який інший спосіб впливати на права інших осіб, які бажають отримати земельну ділянку у власність чи оренду для інших цілей, передбачених законодавством.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно системного аналізу вказаних правових норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень, відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Статтею 34 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Суд першої інстанції вірно вказав, що норми даної статті передбачають лише можливість передачі конкретної земельної ділянки в оренду для сінокосіння і випасання худоби та право особи на отримання в оренду такої ділянки і не можуть звужувати та у будь-який інший спосіб впливати на права інших осіб, які бажають отримати земельну ділянку у власність чи оренду для інших цілей, передбачених законодавством.

Підставою для відмови у наданні дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки, слугувала та обставина, що дана земельна ділянка у відповідності до ст. 34 Земельного кодексу України може надаватись громадянам в оренду для випасання худоби.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що наведена підстава відмови не передбачена ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Отже, відповідно до вимог ст. 118 Земельного кодексу України, відповідач повинен прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених вказаною статтею. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі того, що така ділянка у відповідності до ст. 34 Земельного кодексу України може надаватись громадянам в оренду для випасання худоби є неправомірною та такою, що не відповідає ст. 118 Земельного кодексу України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 гектара, то суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні такої, оскільки вирішення досліджуваного питання належить до дискреційних повноважень Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, при цьому, вірно зобов'язав відповідача повторно розглянути подане клопотання ОСОБА_2 від 11.10.2018.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Також, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року у справі № 1340/5587/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді А. Р. Курилець
А. І. Рибачук
Повне судове рішення складено 08.05.2019