Справа № 806/410/16
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/410/16

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк М.Ф.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

25 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представників позивача: Шатила Леоніда Казимировича, Трунової Олени Миколаївни,

Полохіної Тетяни Михайлівни

представника відповідача: Савицької Інни Сергіївни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Малинської об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області, Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом Державного підприємства "Радомишльське лісомисливське господарство" до Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області, Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області, Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, у яких просять скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних скарг апелянти послались на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на їх думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року було зупинено провадження у справі на час проведення економічної експертизи.

Ухвалами Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року було поновлено провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 25 квітня 2019 року.

Представник Малинської об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області вимоги апеляційної скарги підтримала, просила суд її задовольнити. Крім того, в судовому засіданні зазначила, що апеляційну скаргу Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області також підтримує.

Представники позивача в судовому засіданні щодо вимоги апеляційних скарг заперечували, просили суд залишити їх без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, надавши їм оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи неоспорені факти про те, що в період з 18.12.2015 року по 01.02.2016 року уповноваженими посадовими особами Малинської об'єднаної державної податкової інспекції була проведена планова виїзна документальна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013року по 31.12.2014року, про що був складений відповідний акт перевірки від 08.02.2016року.

За результатами такої перевірки було винесені оскаржувані податкові повідомлення - рішення:

- від 03.03.2016 р. № про збільшення підприємству грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та організацій на 258913,00грн. та застосування фінансових санкцій на 129457,00грн. (оскаржується лише в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та організацій на 104063,61грн.);

- від 03.03.2016 р. № про збільшення підприємству грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 7841,00грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 3921,00грн. (оскаржується лише в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 2667,00грн.);

- від 03.03.2016 р. № про завищення підприємством від'ємного значення суми податку на додану вартість на 22267,00грн. (оскаржується в частині зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість на 16189,00грн.);

- від 03.03.2016 р. № про збільшення підприємству грошового зобов'язання частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій на 206039,00грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 51510,00грн. (оскаржується лише в частині збільшення суми грошового зобов'язання частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій на 82921,35грн.);

- від 03.03.2016 р. № про збільшення підприємству суми грошового зобов'язання рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення на 524,29грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 131,07грн.;

- від 03.03.2016 р. № про збільшення підприємству суми грошового зобов'язання рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів на 28056,31грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 7184,08грн.;

- від 03.03.2016 р. № про нарахування штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування РРО в розмірі 4641,16грн.;

- від 03.03.2016 р. № про збільшення підприємству суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 818,98грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 1900976,98грн. (оскаржується збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 818,98грн. та в частині застосування штрафної (фінансової санкції) в сумі 1900466,98грн.);

- рішення № від 03.03.2016 року про застосування штрафних санкцій за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 1233,22грн.;

- від 04.03.2016 р. Володарсько-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області № про збільшення підприємству суми грошового зобов'язання із земельного податку юридичних осіб на 1304,05грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в сумі 496,01грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення - рішення протиправними позивач звернувся до суду для їх скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами п.2 "розділу I Загальні положення" Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року N727 (надалі - Порядок N727), акт документальної перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до вимог п.5 "розділу I Загальні положення" Порядку N727 факти виявлених порушень законодавства з питань податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб'єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Аналізуючи доводи апелянта - Малинської об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області щодо правомірності прийняття податкового повідомлення рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'язання частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій на 82921,35грн, колегія суддів зазначає наступне.

Під час апеляційного розгляду справи представники позивача зазначили, що винесення оскаржуваних податкових повідомлень - рішень від 03.03.2016р. № про збільшення підприємству грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та організацій на 104063,61грн. та № про збільшення підприємству грошового зобов'язання частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій на 82921,35грн. (в межах оскарження) було зумовлено виключно невизнанням податковим органом:

- валових витрат, зумовлених господарськими відносинами позивача з ТОВ "Універсал - Граніт" на суму 29465,00грн. за 2013рік та на суму 109840,00грн. в 2014році;

- облікованих на рахунку 94 "Інші операційні витрати" підприємства на загальну суму 681476,00грн.

Водночас, про реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ "Універсал - Граніт" щодо постачання запасних частин та промислових товарів, які мали місце в 2013-2014 роках, свідчать наявні в матеріалах справи та досліджені судом первинні документи бухгалтерського та податкового обліку ( договори поставок, видаткові і податкові накладні, банківські платіжні доручення), які підтверджують факт придбання товарів та їх оплату (а.с.182-204т.1).

Використання вказаних товарів в господарській діяльності позивача підтверджується прибутковими накладними та накладними на внутрішнє переміщення (а.с.19-42т.2).

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта - Малинської об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області щодо невизнання вказаних валових витрат в силу дефектності окремих видаткових накладних та в силу відсутності в договорах умов транспортування товарів, з огляду на наступне.

Як встановлено під час розгляду справи в суді першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, що оформлення видаткових та податкових накладних щодо поставок ТОВ "Універсал - Граніт" вказаних товарів проводилося самим поставником, а не позивачем.

Позивачем не віднесено до своїх валових витрат жодні кошти щодо оплати транспортування такого товару.

Більш того, суд зазначає, що в силу вимог ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений лише стороною (сторонами) такого правочину, або на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Безпідставним є також обґрунтування доводів податкового органу вимогами Декрету КМ України "Про стандартизацію і сертифікацію". Відповідно до вимог ст.13 цього Декрету сертифікація продукції в Україні поділяється на обов'язкову та добровільну.

Колегія суддів зауважує, що ні в акті перевірки, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, податковим органом не було надано суду жодних доказів про те, що конкретні товари, що поставлялися позивачу ТОВ "Універсал - Граніт" підлягали обов'язковій сертифікації.

Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача щодо реальності витрат підприємства протягом перевіряємого періоду облікованих на рахунку 94 "Інші операційні витрати" підприємства на загальну суму 681476,00грн., в тому числі:

- 524207,00грн. в собівартості реалізованих виробничих запасів;

- 64656,00грн. втрат від операційної курсової різниці;

- 23130,00грн. на професійну підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації працівників;

- 69483,00грн. перерахованих підприємством профспілковим організаціям (а.с.2-250т.5, 1-37т.7).

Проте, всупереч вимогам вказаного Порядку N727 уповноваженими особами податкового органу в акті перевірки фактично обмежилися загальними сумами у висновках щодо заниження платником свого доходу та завищення валових витрат, що впливають на визначення об'єкту оподаткування податком на прибуток за спірні періоди 2013-2014років. В акті, викладені в цій частині порушення з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, виключно відносно невизнання витрат позивача у відносинах з ТОВ "Універсал - Граніт".

Крім того, в акті перевірки не містяться жодні обґрунтування щодо неправомірності відображення підприємством вказаних інших операційних витрат.

Наданий суду "розрахунок штрафних санкцій з податку на прибуток" містить лише загальні суми заниження податку за 2013р і 2014р. і арифметичні визначення сум штрафних санкцій (а.с.171т.2).

Колегія суддів вважає безпідставними твердження податкового органу, що платник в ході перевірки не надав жодних документів на підтвердження облікованих на рахунку 94 "Інші операційні витрати" підприємства на загальну суму 681476,00 грн, з огляду на слідуюче.

Відповідно до вимог підпункту 9 п.4 розділу III. "Зміст акта (довідки) документальної перевірки" Порядку N727 в акті документальної перевірки відображається інформація про направлення письмових запитів платникам податків про надання документів (їх копій), пояснень, довідок, інформації тощо, які необхідні для проведення перевірки. У разі ненадання у визначений у запиті строк (відмови від надання) або надання не в повному обсязі документів (їх копій), пояснень, довідок та інформації складається акт у довільній формі, що засвідчує такі факти, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові керівника платника податків або уповноваженої ним особи та переліку документів, які йому запропоновано подати, а також причин такої відмови стосовно кожного документа. Зазначений акт підписується посадовою особою контролюючого органу та керівником платника податків або уповноваженою ним особою. Інформація про складання цього акта та факт відмови керівника платника податків або уповноваженої ним особи від підписання зазначеного акта також відображається в акті (довідці) документальної перевірки.

Разом з тим, суд зауважує, що відмова платника в наданні таких документів не відображена в акті перевірки, доказів (відповідних актів) відмови в наданні таких документів представником податкового органу не надано також в судовому засіданні.

Крім того, як вбачається з і змісту письмових заперечень до акту перевірки від 18.02.2016 року, платником прямо зазначалося не врахування рахунку 94 "Інші операційні витрати" підприємства на загальну суму 681476,00грн. (а.с.123 т.1).

Також, листами від 29.01.2016 року, 01.02.2016 року, 01.03.2016 року підприємство надавало податковому органу відповідно первинні документи по рахунку 94 "Інші операційні витрати", копії головних книг та копії документів по господарським відносинам з контрагентами (а.с.206-209т.4).

Також, під час розгляду справи, було досліджено, що платником податку були здійснені витрати в собівартості реалізованих виробничих запасів, зумовлених господарськими операціями позивача з ФОП Тузовським Д.Г. щодо придбання паливно - мастильних матеріалів, з ПП ФГ "Межирічка" щодо придбання сільськогосподарської продукції.

Крім того, було отримано докази, що позивачем були здійснені витрати від операційної курсової різниці, зумовленої зовнішньо-економічною діяльністю. Виписки з банківських рахунків позивача та журнали-ордери №9 підтверджують здійснення позивачем протягом перевіряємого періоду покупки та продажу відповідної валюти для здійснення розрахунків з іноземними постачальниками.

Позивачем також, підтверджено витрати в сумі 23130,00грн. на професійну підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації працівників в Житомирському навчально-курсовому комбінаті, Українському центрі підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів лісового господарства, навчання в Малинському лісотехнічному коледжі та на курсах з підготовки водіїв, що перевозять небезпечні вантажі автомобільним транспортом у ФОП Константінова О.С., а також витрати позивача в сумі 69483,00грн., перерахованих підприємством профспілковим організаціям відповідно до вимог колективного договору на підприємстві від 18.04.2011року.

Відповідно до вимог пп.138.10.2, 138.10.4, 138.10.6 п.138.10 ст.138 та пп.140.1.3 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України, колегія суддів вважає, що всі перелічені витрати позивача підлягали врахуванню при обчисленні об'єкта оподаткування за відповідні звітні періоди, а тому правомірно були враховані платником.

У зв'язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення - рішення Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області від 03.03.2016року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та організацій на 104063,61грн. винесено не на підставі вимог чинного законодавства та без врахування всіх обставин, що мали значення для його винесення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів також погоджується з доводами позивача щодо протиправності прийняття податкового повідомлення - рішення № від 03.03.2016 року, з огляду на слудуюче.

Як вбачається зі змісту вказаного податкового повідомлення - рішення, підставою для збільшення суми грошового зобов'язання частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій на 82921,35грн., є заниження позивачем сум його податкових зобов'язань з податку на прибуток.

Так, відповідно до Закону України "Про управління об'єктами державної власності", п.3 Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями, затвердженого постановою КМ України від 23 лютого 2011 року N 138, частина чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті до державного бюджету, визначається державними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями відповідно до форми розрахунку, встановленої Державною податковою службою, та зазначається у декларації з податку на прибуток підприємства.

Разом з тим, враховуючи, що як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції було встановлено, що в податкового органу були відсутні підстави для збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та організацій на 104063,61 грн., а тому вказане виключає наявність у податкового органу підстав для збільшення позивачу грошового зобов'язання частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій на 82921,35грн.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області від 03.03.2016року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій на 82921,35грн. винесено не на підставі вимог чинного законодавства та без врахування всіх обставин, що мали значення для його винесення, також підлягає скасуванню.

Аналізуючи висновки податкового органу, зазначених в акті перевірки від 08.02.2016року, в якому зазначено, що підставою для винесення податкових повідомлень - рішень № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 2667,00грн. та № в частині зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість на 16189,00грн. стало невизнання податковим органом сум податкового кредиту, сформованого за результатами господарських операцій позивача з ТОВ "Універсал - Граніт" по придбанню товарів, які мали місце протягом 2013р. та 2014років. та наявної розбіжності в задекларованих позивачем і ТОВ Фірма "Союзмаркет" у вересні 2014року сум ПДВ в розмірі 5349,34грн,колегія суддів враховує наступне.

За приписами п.198.1 та п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Як зазначалося судом апеляційної інстанції вище, господарські взаємовідносини позивача щодо придбання товарів у ТОВ "Універсал - Граніт" мали реальний характер, а тому суми податку на додану вартість на 23110,00грн. (з урахуванням звільнених від оподаткування сум), сплачені підприємством у вартості вказаних товарів правомірно підлягали віднесенню до податкового кредиту відповідного звітного періоду.

Суть спору щодо розбіжностей задекларованих позивачем і ТОВ Фірма "Союзмаркет" у вересні 2014року сум ПДВ в розмірі 5349,34грн. зведена виключно до правомірності відображення позивачем податкової накладної №13 від 09.08.2013року (сума ПДВ-1200,00грн.) та №24 від 28.08.2013року (сума ПДВ-4149,34грн.), виданих ТОВ Фірма "Созмаркет", в податковій декларації за вересень 2013року.

За приписами п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України ( в редакції на час виникнення спору) у разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу).

Однак, представником Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано жодних належних та допустимих доказів того, що досліджені судом податкові накладні оформленні з порушенням вимог статті 201 Податкового кодексу України.

Відповідно до вимог п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що сплачені позивачем у вартості товару суми податку на додану вартість ТОВ "Універсал - Граніт" та за податковими накладними №13 від 09.08.2013року і №24 від 28.08.2013 року, виданими ТОВ Фірма "Союзмаркет", правомірно, у відповідності до вимог Податкового кодексу України були віднесені до податкового кредиту позивача за відповідні звітні періоди та правомірно враховані при визначенні суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню).

Правомірність визначення позивачем свої зобов'язань з податку на додану вартість виключає можливість застосування до нього жодних фінансових санкцій.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області від 03.03.2016року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 2667,00грн. винесено не на підставі вимог чинного законодавства та без врахування всіх обставин, що мали значення для його винесення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо доводів апелянта Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області про правомірність дій відповідача при винесенні податкового повідомлення - рішенні № в частині, зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість на 16189,00грн., яке зумовлене висновком податкового органу щодо завищення позивачем сум його податкового кредиту з податку на додану вартість, то суд вважає їх безпідставними, оскільки судом під час розгляду справи було встановлено відсутність підстав для зменшення позивачу задекларованого такого податкового кредиту, що виключає підстави для зменшення позивачу розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість на 16189,00грн.

У зв'язку з чим, колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції, що податкове повідомлення - рішення Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області від 03.03.2016року № в частині зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість на 16189,00грн. винесено не на підставі вимог чинного законодавства та без врахування всіх обставин, що мали значення для його винесення, а тому є протиправним та також підлягає скасуванню.

Аналізуючи доводи апелянтів - Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області та Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області, що підставою для винесення податкових повідомлень - рішень:

- № про збільшення суми грошового зобов'язання рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення на 524,29грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 131,07грн. стало виключно не подання позивачем податкової звітності (розрахунку) з цього податку за 2 кв. 2013року;

- № про збільшення суми грошового зобов'язання рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів на 28056,31грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 7184,08грн. стало виключно не подання позивачем податкової звітності (розрахунку) з цього податку за 4 кв. 2014року.

- № про збільшення суми грошового зобов'язання із земельного податку юридичних осіб на 1304,05грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в сумі 496,01грн. стало виключно не подання позивачем податкової звітності (розрахунку) з цього податку за 2013рік відносно земельної ділянки, що розташована в Черняхівському районі Житомирської області, колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Так, в суді першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що вказані грошові зобов'язання позивача:

- з рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення на 524,29грн. за 2 кв. 2013року сплачені ще 19.08.2013р. підтверджується платіжним дорученням №6511 (а.с.143т.1)

- з рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів на 28056,31грн. за 4 кв. 2014року сплачені ще 07.11.2014року підтверджується платіжним дорученням №10432 (а.с.139т.1)

- із земельного податку юридичних осіб на 1304,05грн. за 2013рік сплачені відповідно 28.03.2013р. підтверджується платіжним дорученням №5237 та 26.04.2013р. згідно платіжного доручення №5511 (а.с.147,154т.1).

Крім того, вищевказані доводи апелянтів спростовуються доказами, наданими позивачем, а саме відомостями щодо своєчасності передачі вказаних документів податкової звітності до податкового органу електронною поштою та засобами поштового зв'язку.

Разом з тим, колегія суддів констатує той факт, що до платника не застосовувалися жодні передбачені чинним законодавством фінансові санкції за неподання або несвоєчасне подання такої податкової звітності, передбачені ст. 120 Податкового кодексу України.

Також, колегія суддів зазначає, що в підтвердження своїх доводів , податковим органом не надано суду жодних розрахунків таких податкових зобов'язань позивача за звітні періоди, що свідчить про те що суми таких зобов'язань податковим органом продубльовані саме з отриманої податкової звітності підприємства.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області від 03.03.2016року № про збільшення суми грошового зобов'язання рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення на 524,29грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 131,07грн. та № про збільшення суми грошового зобов'язання рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів на 28056,31грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 7184,08грн. винесені не на підставі вимог чинного законодавства та без врахування всіх обставин, що мали значення для їх винесення, а тому є протиправними та також підлягають скасуванню.

Щодо податкового повідомлення рішення від 03.03.2016 р. № колегія суддів зазначає слідуюче.

Як зазначено у вищевказаному податковому повідомленні рішенні, застосування фінансових санкцій в сумі 1900976,98грн., було зумовлено:

- допущеними позивачем в податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників, і сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ) в частині щодо визначення ознак такого доходу, що призвело до застосування штрафу в сумі 510,00грн. (не оскаржується позивачем);

- застосуванням до позивача фінансових санкцій на загальну суму 1900466,98грн. на підставі ст.127 Податкового кодексу України.

Проте, судова колегія зауважує, що всупереч вимогам Порядку N727 уповноваженими особами податкового органу в акті перевірки обмежилися загальними сумами у висновках щодо певних сум кредитового сальдо позивача на певні звітні періоди щодо перерахування цього податку до бюджету. В акті перевірки в цій частині відсутні обґрунтування порушення з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності.

Під час апеляційного розгляду справи, представник апелянта зазначила, що суть порушення позивачем полягає у тому, що ніби-то, у платника станом на 01.01.2013 року було наявне кредитове сальдо із вказаного податку у розмірі 220779,43грн.

На думку представника податкового органу, сплачені поточні платежі позивачем податковим органом зараховувалися в погашення цієї заборгованості, що автоматично свідчило про несплату такого податку при виплаті поточної заробітної плати.

Однак, колегія суддів не приймає такі доводи апелянта - Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області та вважає їх безпідставними, оскільки про відсутність заборгованості підприємства по податку на доходи фізичних осіб за відповідні спірні звітні періоди 2013р. та 2014р. свідчать:

- довідка Малинської ОДПІ, яка свідчить про відсутність заборгованості підприємства по податку на доходи фізичних осіб за відповідні спірні звітні періоди 2013р. та 2014р. (а.с.234-247т.3).

- висновок зазначений в акті попередньої перевірки позивача від 11.10.2013 року про відсутність станом на 31.12.2012 року заборгованості зі сплати податку з доходів фізичних осіб (а.с.229 т.2).

- заявками підприємства до органів Державної казначейської служби України (УДКСУ в Радомишльському районі) на перерахування коштів з відповідних рахунків свідчать про відсутність заборгованості підприємства по "платежам до бюджетів та єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, утриманим та нарахованим на заробітну плату" станом на 01.01.2013року так і протягом всього перевіряємого періоду, що підтверджується "штампом казначея" (а.с.108-167т.3).

- виписками із рахунків позивача в УДКСУ в Радомишльському районі також зазначено про утримання та перерахування податку з доходів фізичних осіб Позивачем за відповідні звітні періоди в повному обсязі (а.с.184-228т.3).

Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, позивачем, як податковим агентом, протягом перевіряємого періоду своєчасно та у повній відповідності до вимог ст.168 Податкового кодексу України нараховувався та утримувався податок на доходи фізичних осіб із заробітної плати працівників.

В розумінні вимог п.п.168.1.2. п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України такий податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Як зазначено у Розрахунку податкового зобов'язання та штрафних санкцій згідно результатів документальної перевірки, позивачем допущені порушення строків перерахування такого податку, передбачених ст.168 Податкового кодексу України, так як сплачені поточні платежі зараховувалися в погашення поточної заборгованості, що призвело до застосування фінансових санкцій, передбачених ст.127 Податкового кодексу України, на загальну суму 1899852,52грн.

Проте, суд зауважує, що станом на 01.12.2014року у позивача вже рахувалася переплата з цього податку на 461756,11грн. (а.с.177-178т.2).

Така позиція податкового органу є наслідком невірного та довільного трактування положень правових норм п.127.1 статті 127 Податкового кодексу України, з огляду на таке.

Безспірно, статтею 127 Податкового кодексу України встановлено міру відповідальності, яка покладається на платника податків, у тому числі і на податкового агента, саме за ненарахування і неутримання та/або несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при цьому розмір штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не відповідно до часу затримки такої несплати (як передбачено статтею 126 цього ж Кодексу), а залежно від кількості допущених порушень протягом певного періоду часу.

Тобто, склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

Судом встановлено та визнається сторонами, що позивачем своєчасно та в повному обсязі проводилися нарахування та утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору відносно працівників підприємства і відносно такого їх доходу як заробітна плата, тобто такі грошові зобов'язання позивача вже були самостійно узгоджені.

Обов'язковою умовою для застосування відповідальності, передбаченої пунктом 127.1 статті 127 Податкового кодексу України, є ненарахування і неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків

Несвоєчасна та в неповному обсязі виплата заробітної плати працівникам підприємства, за умови нарахування та утриманого на цю зарплату податку та збору, не породжує обов'язку повторного нарахування та утримання цих податку та збору на виплачену із запізненням частини заробітної плати, на яку вже нараховували та утримували вказані обов'язкові платежі і такі зобов'язання позивача вже набули статусу узгоджених. У випадку наявності несвоєчасної сплати позивачем як податковим агентом нарахованих та утриманих сум цього податку та збору є виключно підставою для застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 126 Податкового кодексу та пені, передбаченої статтею 129 цього ж Кодексу.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 10.11.2015року №21-2919а15. В даному судовому рішенні прямо зазначено, що "просрочка сплати узгоджених податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб не є порушенням вимог ст.127 Податкового кодексу України", а тому заява податкового органу про перегляд судових рішень була залишена без задоволення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 22.03.2016року №813/6774/13-а.

Колегія суддів зазначає, що не своєчасна сплата таких суми самостійно визначених сум грошових зобов'язань протягом строків, передбачених Податковим кодексом України, слугує підставою для відповідальності платника виключно відповідно до статті 126 ПК.

Однак, як було встановлено в судовому засіданні, позивач як платник до відповідальності за ст. 126 ПК не притягувався.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що податок на доходи найманих працівників позивачем нараховано своєчасно та правильно, включено у податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків і сум утриманих з них податку (форма 1ДФ). При цьому перевіркою не встановлено фактів недостовірного обчислення податку на доходи фізичних осіб, його неутримання чи несплату (а.с.88-168т.4).

Більш того, як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, відповідно до платіжних доручень позивачем в день виплати заробітної плати до відповідних бюджетів перераховувалися відповідні суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору, що за ставками нарахування відповідають сумам виплачених сум заборгованості із заробітної плати.

Зарахування вказаних сум податку в порядку черговості в погашення наявної заборгованості позивача з цих податку та збору за попередні звітні періоди також не може слугувати підставою для застосування фінансових санкцій передбачених ст.127 Податкового кодексу України.

Таким чином, несвоєчасна сплата задекларованих та узгоджених податкових зобов'язань за платежем "податок на доходи найманих працівників", в тому числі з підстав зарахування вказаних сум податку в порядку черговості в погашення наявної заборгованості позивача є підставою виключно для відповідальності, передбаченої ст. 126 Податкового кодексу України.

Така ж правова позиція викладена в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10.10.2016 р. NК/800/13422/16.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення Малинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області від 03.03.2016р. № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 818,98грн. та в частині застосування штрафної (фінансової санкції) в сумі 1900466,98грн. винесено не на підставі вимог чинного законодавства та без врахування всіх обставин, що мали значення для його винесення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що 08 квітня 2019 року до суду від Київського науково - дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта за результатами проведення судово- економічної експертизи № 6265/18-45 від 27.03.2019 року.

На вирішення експертизи було поставлено наступні запитання:

1.Чи відповідає загальна сума заборгованості перед бюджетом, як» визначена Державним підприємством «Радомишльське лісомисливське господарство» у формі №2 «баланс (Звіт про фінансовий стан)» станом на 01.01.2013 загальній сумі заборгованості перед бюджетом, визначеній у «Головній книзі» станом на цю ж дату?

2.Чи відповідають відомості, зазначені в акті перевірки щодо наявності кредитного залишку з податку на доходи фізичних осіб в сумі 220779,43 грі станом на 01.01.2013, даним бухгалтерського обліку підприємства?

3.З якого доходу (нарахованого за який період) відповідно до платіжних банківських документів здійснювалось підприємством перерахування ПДФО до бюджету в розрізі кожного окремого місяця періоду, що охоплювався перевіркою?

4.Чи здійснювалось зарахування відповідачем сум ПДФО з кожного окремого виду доходів у рахунок погашення попереднього боргу підприємства по окремих періодах?

5.Чи підтверджується документально висновок акту перевірки щодо наявності підстав для донарахування суми штрафної санкції, визначеної податковим повідомленням рішенням № від 03.03.2016 про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати?

За наслідками розгляду вказаних питань, експертом було здійснено наступні висновки:

Щодо першого питання:

Загальна сума заборгованості перед бюджетом за податками й платежами, яка визначена Державним підприємством «Радомишльське лісомисливське господарство» у формі №2 «Баланс (Звіт про фінансовий стан)» станом на 31.12.2012р. в розмірі 1389,0 тис.грн. відповідає загальній сумі 1389,0 тис.грн. заборгованості перед бюджетом, визначеній у «Головній книзі ДТТ «Радомишльське лісомисливське господарство» станом на цю ж дату.

По другому питанню:

Відомості, зазначені в акті перевірки щодо наявності кредитного залишку з податку на доходи фізичних осіб в сумі 220779,43 грн. станом на 01.01.2013, не відповідають даним бухгалтерського обліку ДП «Радомишльське лісомисливське господарство».

По третьому питанню:

ДП «Радомишльське лісомисливське господарство», відповідно до платіжних банківських документів, здійснювало перерахування ПДФО до бюджету нарахованого на доходи у вигляді заробітної плати та лікарняних, в розрізі кожного окремого місяця перевіряємого періоду, що детально наведено у Таблиці 1 дослідницької частини.

По четвертому питанню:

Контролюючим органом здійснювалось зарахування сум податку на доходи, сплачених ДП "Радомишльське лісомисливське господарство", в рахунок погашення заборгованості згідно з черговістю її виникнення незалежно від призначення платежу, визначеного підприємством.

По п'ятому питанню:

Висновок акту перевірки щодо наявності підстав для донарахування суми штрафної санкції згідно ст.127, визначеної податковим повідомленням рішенням № від 03.03.2016 року про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати, документально не підтверджується.

Відповідно до ст. 101 КАС України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством.

Положеннями ст.113 КАС України визначено, що висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов'язковим для суду.

Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Відтак враховуючи докази в їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувані податкові повідомлення рішення та рішення про застосування штрафних санкцій є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні правові норми і неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в ході апеляційного розгляду справи не виявлено, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційних скарг відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги Малинської об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області, Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 травня 2019 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.