Справа № 826/10886/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 травня 2019 року № 826/10886/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №-2653,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_2 із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №-2653 про визначення суми податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2018 рік на суму 25000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, ухвалено згідно з ч. 1 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що нею було отримано оскаржуване податкове повідомлення-рішення, що було направлено позивачу не за адресою її місця реєстрації і постійного мешкання, та не за адресою реєстрації належного їй транспортного засобу AUDI Q7, державний номер НОМЕР_1, 2016 року випуску, що є порушенням чинного податкового законодавства України і призводить до необхідності скасуванню рішення контролюючого органу.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечував у повному обсязі, вказував на те, що сума податкового зобов'язання з транспортного податку визначена відповідно до вимог Податкового кодексу України у зв'язку із тим, що належний позивачу автомобіль є об'єктом оподаткування, а тому підстави для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відсутні. Крім того, посилаючись на п. 70.7 ст. 70 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), відповідач зазначав, що повідомлення про зміну податкової адреси є обов'язком платника податку, що позивачем зроблено не було.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_1, є власником транспортного засобу марки AUDI, модель Q 7, тип: легковий універсал-В, з об'ємом двигуна 2967 куб. см., 2016 року випуску, дата реєстрації транспортного засобу 26.01.2016, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

З 23.04.2005 по 20.02.2010 позивачка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, а з 23.02.2010 - за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується відмітками про реєстрацію місця проживання у належному їй паспорті.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.05.2018 № 0-2653 форми «Ф», яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі 25000 грн. Податкову адресу вказано: АДРЕСА_4.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач 23.05.2018 вказане повідомлення-рішення було отримане особисто позивачкою, тому в силу ст. 78 КАС України суд вважає дану обставину визнаною учасниками справи та такою, що не підлягає доказуванню.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (далі - ПК України).

Згідно з п.п. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно з пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, станом на 1 січня податкового (звітного) року виходячи з марки, моделі, року випуску, об'єму циліндрів двигуна, типу пального.

Щороку до 1 лютого податкового (звітного) року центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, на своєму офіційному веб-сайті розміщується перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо цих автомобілів: марка, модель, рік випуску, об'єм циліндрів двигуна, тип пального.

Згідно з п. 267.4 ст. 267 ПК України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до пп. 267.5.1, п. 267.5 ст. 267 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

З наведених правових норм вбачається, що фізичні та юридичні особи - власники легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, у 2018 році - повинні сплатити транспортний податок з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль.

На підтвердження того, що автомобіль, який перебуває у власності позивача, відповідає критеріям, визначеним ПК України, та є об'єктом оподаткування відповідачем надано інформацію з сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про розрахунок вартості автомобіля, з якого вбачається, що середньоринкова вартість транспортного засобу позивача AUDI модель Q7, з об'ємом двигуна 2967 куб.см., дизель, 2016 року випуску складає - 1 537 954,29 грн. Також даний автомобіль є в переліку авто які підпадають під оподаткування в 2018 році, даний список розміщений на офіційному сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000,00 грн. за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Крім того, як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач не оскаржує віднесення її транспортного засобу до об'єкту оподаткування, а скаржиться виключно на помилки в адресі, зазначеній у податковому повідомленні-рішенні.

Згідно з пп. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Підпунктом 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України встановлено, що податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Відповідно до п. 58.3 ст. 58 ПК України, п. 3 розділу 3 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу.

Як встановлено судом, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від від 11.05.2018 № 0-2653, було направлене позивачу за адресою: АДРЕСА_4, в той, як зареєстрованим місцем проживання позивача є: АДРЕСА_3.

Відповідно до пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого її місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. У разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, податкове повідомлення-рішення було врученим позивачу не за місцем її реєстрації, однак не зважаючи на це, недоліки, допущені податковим органом при оформленні податкового повідомлення-рішення не впливають на факт доведеності виникнення у позивача податкового зобов'язання, покладеного в основу прийнятого спірного податкового повідомлення-рішення, тому відмінність в адресі реєстрації позивача та направлення податкового повідомлення-рішення на іншу податкову адресу не може вважатися самостійною та безумовною підставою для скасування оскаржуваного податкового-повідомлення рішення.

Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту видається можливим чітко встановити його зміст, таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли окремі елементи спірного рішення є недотриманими.

Отже, враховуючи те, що зі спірного податкового повідомлення-рішення можливо встановити його зміст та враховуючи наявність в матеріалах справи документів, що підтверджують належність транспортного засобу позивачу, що підтверджує, що вказаний автомобіль є об'єктом оподаткування транспортним податком з фізичних осіб, крім того, позивач не заперечує вручення їй податкового повідомлення-рішення, таке податкове повідомлення-рішення слід розцінювати як податкове повідомлення-рішення з окремими дефектами, які не змінюють суті спірного рішення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 серпня 2018 року (справа № 802/1198/16-а).

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви.

Згідно вимог ст. 139 263 Кодексу адміністративного судочинства України, розрподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19, 77, 78, 90, 241-246, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з підпунктами 15.1., 15.5. пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги у паперовій формі до Шостого апеляційного адміністративного суду або через Окружний адміністративний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо розгляд справи відбувався у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя А.С. Мазур