Справа № 2340/3816/18
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/3816/18 Суддя (судді) першої інстанції: В.О. Гаврилюк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Пилипенко О.Є., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (позивач) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, в якому, з урахуванням заяви від 16.11.2018, просила суд скасувати рішення управління Державної міграційної служби України в Черкаській області № 08-06/99 від 20.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні вимог даного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та не правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи убачається, що 22 березня 2008 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до відділу служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Черкаській області про надання їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, оскільки її дід народився до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України". До заяви було додано документи згідно переліку зазначеного у вказаній заяві.

23 червня 2008 року ВСГІРФО УМВС України в Черкаській області надало позивачеві дозвіл на імміграцію в Україні відповідно до пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію".

20 січня 2009 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до відділу служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Черкаській області щодо оформлення їй посвідки на постійне місце проживання в Україні.

24 січня 2009 року відповідачем документовано позивача посвідкою на постійне місце проживання серії ЧР № 14135 терміном дії "безстроково".

Вказівкою Державної міграційної служби України № 8-4806/2.1-13 від 07.06.2013 відповідачем було здійснено перевірку законності надання позивачеві дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне місце проживання. В ході перевірки було з'ясовано, що дозвіл на імміграцію в Україну позивачу наданий з порушенням вимог чинного законодавства.

В матеріалах справи позивача про оформлення дозволу на імміграцію в Україну відсутній документ на підтвердження факту народження діда позивача - ОСОБА_3 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" до 24 серпня 1991 року.

З метою вжиття заходів, спрямованих на пошук інших ймовірних підстав для отримання позивачем у 2008 році дозволу на імміграцію в Україну у відповідності до частини 1 пункту 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, листом відповідача від 05.09.2017 № 08-06/18491 для прийняття відповідного рішення про законність надання позивачу дозволу на імміграцію надано термін до 11.09.2017 повідомити УДМС України в Черкаській області про існування інших підстав отримання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію" станом на 22.03.2008.

20 листопада 2017 року відповідачем прийняті висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 та рішення № 08-06/99 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 закону України "Про імміграцію".

Позивач у відповідності до пункту 20 Порядку № 251 був повідомлений про прийняте рішення листом відповідача від 20.11.2017 № 7101.3-2758/71.1-17.

17 січня 2018 року до відповідача надійшов лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України № 8.1/194-18 про усунення неточностей у рішенні про скасування дозволу на імміграцію громадянці Російської Федерації ОСОБА_2. Даним листом відповідачеві доручено у рішенні № 08-06/99 від 20.01.2017 виправити описку, тобто змінити "пункт 6" частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" на "пункт 1" частини 1 статті 12 закону України "Про імміграцію".

Позивача було повідомлено про заміну в рішенні листом відповідача від 18.01.2018 № 7101.3-983/71.1-18.

Позивач, вважаючи протиправним рішення управління Державної міграційної служби України в Черкаській області № 08-06/99 від 20.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам даної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI (подалі - Закон № 3773), іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч. 15 ст. 4 Закону № 3773, іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07.06.2001 року «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленомузаконом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 6 Закону № 2491-ІІІ, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5)документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви (ч. 4 ст. 11 Закону № 2491-ІІІ).

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (подалі - Порядок № 1983).

Відповідно до п. 12 Порядку № 1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За визначенням статті 12 Закону № 2491-ІІІ, підставами для скасування дозволу на імміграцію є:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251.

Підпунктом 4 п. 17 вказаного Порядку встановлено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів.

На думку колегії суддів, оскаржуване рішення управління Державної міграційної служби України в Черкаській області № 08-06/99 від 20.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Так, Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію стосовно прав іноземців, які бажають в'їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення (CommDH(2001)19). Зазначена рекомендація, датована 19 вересня 2001 року, містить такий пункт:

« 11. У випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини (ЄКПЛ), або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ гарантувалося не лише законом, але також на практиці.».

При цьому, колегія суддів зазначає, що конвенційний механізм захисту прав передбачає, зокрема те, що основоположні права, гарантовані ЄКПЛ повинні виконуватися безпосередньо на державному рівні, зокрема, державними органами.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме п.23 Порядку №1983.

На думку колегії суддів, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Між тим, колегія суддів зауважує, що оскаржуване рішення від № 08-06/99 від 20.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідачем було прийнято саме на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію".

У ході розгляду даної справи відповідачем не було доведено наявність підстав, передбачених п.6 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію", для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Як свідчать матеріали даної справи, 17.01.2018 відповідачем було прийнято висновок про внесення змін (виправлення описки), яким внесено виправлення у рішення № 08-06/99 від 20.01.2017, а саме замінено "пункт 6ц частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" на "пункт 1" частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію".

За нормами чинного законодавства, дозвіл на імміграцію може бути скасовано на підставі п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Так, підставою для складання відповідачем висновку та прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію стало те, що вказівка на національність у свідоцтві про народження батька позивача - ОСОБА_6 НОМЕР_1 від 04.08.2004, в якому міститься запис про його батька - ОСОБА_3 (діда позивача - за національністю українця), не засвідчує факт народження ОСОБА_3 на території України. У зв'язку з цим відповідач вважає, що на той час рішення про дозвіл на імміграцію на підставі поданих позивачем документів про надання їй дозволу на імміграцію було передчасним. А тому, контролюючий орган дійшов висновку про наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію позивача.

Проте дане твердження, на думку колегії суддів, не може слугувати підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію, оскільки, як було вірно встановлено судом першої інстанції, під час видачі дозволу на імміграцію посадові особи ВГІРФО УМВС України в Черкаській області не мали зауважень до поданих позивачем документів. Натомість, посадовими особами УДМС у Черкаській області надано власну оцінку викладених у документах відомостей.

Крім того, на фізичну особу не може бути покладено тягар доведення правомірності свого перебування в Україні внаслідок різної оцінки уповноваженими державними органами інформації, яка міститься в офіційних письмових документах.

Так у своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». За практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім'ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини позивача, а тому рішення управління Державної міграційної служби України в Черкаській області № 08-06/99 від 20.11.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну слід визнати таким, що підлягає скасуванню.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17.

Таким чином, аналізуючи обставини даної справи та оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів дійшла до висновку про обґрунтованість вимог даного позову та наявність правових підстав для його задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 34, 243, 250, 308, 313, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Черкаській області залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Пилипенко О.Є.

Суддя Файдюк В.В.

Повний текст постанови виготовлено - 23.04.2019р.