Справа № 766/12925/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 р.м. ОдесаСправа № 766/12925/18

Категорія: 6.2 Головуючий в І інстанції: Дорошинська В.Е.

Дата та місце ухвалення рішення: 28.11.2018 р. м. Херсон

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю секретаря - Колеснікова-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Старшого державного інспектора, начальника відділу контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області Хохулі Миколи Івановича, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області, про визнання незаконними дій щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення, визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення і закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Старшого державного інспектора, начальника відділу контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області Хохулі Миколи Івановича, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області, в якому позивач просила: визнати дії Старшого державного інспектора, начальника відділу контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області Хохулі Миколи Івановича щодо складання протоколу № 10/0/92-17-ОК/0009П/07/01/-17 про адміністративне правопорушення від 05.05.2017 року незаконними; визнати постанову про накладення адміністративного стягнення незаконною, скасувати її повністю та закрити провадження по справі у зв'язку з відсутністю в діях позивача адміністративного правопорушення, передбаченого статтею ст. 53-1 КУпАП.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 28 листопада 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, третя особа подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з'ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи та порушення норм матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.06.2018 року старшим державним інспектором, начальником відділу контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області Хохулею М.І. складено відносно позивача протокол № 260-Дк/0098П/07/01/-18 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 53-1 КУпАП та п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України.

Із змісту протоколу вбачається, що 19.06.2018 року при перевірці дотримання вимог земельного законодавства на території Бургунської сільської ради Бериславського району було встановлено, що на земельній ділянці площею 50.10 га вирощуються багаторічні насадження на площі 11.0 га та озима культура на площі 37.0 га - на землях державної власності за межами населеного пункту с. Бургунка.

Також судом першої інстанції встановлено, що 22.06.2018 року за результатами розгляду справи № 260-Дк/0098П/07/01/-18 зазначеним інспектором Хохулею М.І. було винесено постанову, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у розмірі 340 грн., у зв'язку з самовільним зайняттям земельної ділянки площею 48,0 га в порушення ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України та ст. 7 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вказав на те, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 09.08.1994 року гр. ОСОБА_4 засноване фермерське господарство «ЗОЛОТЕ РУНО-Р». Дане господарство створено на базі земельних ділянок, які наданні в користування його засновникові ОСОБА_4 відповідно до державних актів на право постійного користування землею від 15.05.2000 серії НОМЕР_1, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 304, від 25.07.1994 року серії НОМЕР_2, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 255.

Після смерті ОСОБА_4 на загальних зборах членів Фермерського господарства «ЗОЛОТЕ РУНО - Р» на посаду Голови даного господарства з правом першого підпису всіх документів призначено позивача ОСОБА_2, про що внесені відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Суд першої інстанції вказав, що згідно інформації відділу у Бериславському районі ГУ Держгеокадастру у Херсонській області вказані земельні ділянки перебувають у користуванні на підставі державних актів на право постійного користування землею від 15.05.2000 серії НОМЕР_1, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 304, від 25.07.1994 року серії НОМЕР_2, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 255.

Таким чином, суд першої інстанції зазначив, що у суду відсутні підстави вважати, що позивачем було самовільно зайнято земельну ділянку площею 48,0 га в порушення ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України та ст. 7 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», тобто, у діях останньої суд вбачає відсутність складу адміністративного правопорушення.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 188 Земельного кодексу України передбачено, що державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

З матеріалів справи вбачається, що 19.06.2018 року при перевірці дотримання вимог земельного законодавства на території Бургунської сільської ради Бериславського району відповідачем було встановлено, що на земельній ділянці площею 50.10 га ФГ «ЗОЛОТЕ РУНО - Р», головою якого є позивач, вирощуються багаторічні насадження на площі 11.0 га та озима культура на площі 37.0 га - на землях державної власності за межами населеного пункту с. Бургунка, при цьому, правовстановлюючі документи у ФГ «ЗОЛОТЕ РУНО - Р» відсутні, у зв'язку із чим, відповідач дійшов висновку про самовільне заняття цієї земельної ділянки ФГ, що стало підставою для накладення на позивача штрафу оскаржуваною постановою.

Позивач заперечує факт самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки на її думку, Фермерське господарство «ЗОЛОТЕ РУНО - Р» правомірно користується спірною земельною ділянкою на підставі державних актів на право постійного користування землею від 25.07.1994 року серії НОМЕР_2 та від 15.05.2000 року серії НОМЕР_1, виданих ОСОБА_4 - засновнику ФГ «ЗОЛОТЕ РУНО - Р», головою якого на даний час є позивач, яку обрали головою ФГ після смерті ОСОБА_4

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» № 963-IV від 19.06.2003 року самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Статями 125, 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

раво власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що державна реєстрація речових прав є обов'язковою.

Згідно з ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам та фермерським господарствам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Разом з тим, ОСОБА_4 за життя у відповідності до п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України не переоформив право користування земельною ділянкою, що позивачем не заперечується.

Вказане свідчить про використання земельної ділянки ФГ «ЗОЛОТЕ РУНО - Р» на момент перевірки без достатніх правових підстав.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно із ч. 1 ст. 407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Варто прийняти до уваги правову позицію Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 23.11.2016 по справі 6-3113цс15, яка полягає у тому, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Аналогічні висновки судів першої та апеляційної інстанцій підтримав Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 року по справі № 552/3951/17.

Таким чином, посилання позивача та суду першої інстанції на наявність державних актів на право постійного користування землею від 15.05.2000 року серії НОМЕР_1 та від 25.07.1994 року серії НОМЕР_2, виданих ОСОБА_4, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки вказані державні акти на право користування земельними ділянками були видані ОСОБА_4 саме як фізичній особі, та право користування земельними ділянками, що виникли на підставі державних актів на право користування земельними ділянками, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Вказана судом першої інстанції обставина, що оформлене право безстрокового користування земельною ділянкою на підставі державного акту було необхідним для створення фермерського господарства, не свідчить про закріплення такого права користування саме за фермерським господарством безстроково. Вказані мотиви суду першої інстанції не спростовують викладених вище висновків про припинення спірного права користування у зв'язку із смертю особи, якій видано державний акт.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Отже, укладенню договору оренди земельної ділянки, що перебуває у державній або комунальній власності, передує прийняття відповіднім органом рішення про передачу в оренду такої земельної ділянки, тобто засвідчення певного волевиявлення органу, який здійснює розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених Земельним кодексом України, як орендодавця.

В той же час, позивачем, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції, не надано жодних доказів, які б свідчили про надання саме ФГ «ЗОЛОТЕ РУНО - Р» земельних ділянок у користування або власність.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що ФГ «ЗОЛОТЕ РУНО - Р», головою якого є позивач, використовувало спірні земельні ділянки без відповідних правовстановлюючих документів.

Сплата позивачем податку за землю не спростовує висновків суду, а оцінка розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, може бути надана судом при вирішенні спору про стягнення сум збитків, в основу яких покладені дані розрахунку.

Пунктом «б» частини 1 статті 211 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Статтею 53-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки у вигляді накладення штрафу на громадян від десяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двадцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, оскаржуваним рішенням відповідача на позивача, як на посадову особу ФГ «ЗОЛОТЕ РУНО-Р», за самовільне зайняття земельної ділянки правомірно накладено стягнення у вигляді штрафу згідно ст. 53-1 КУпАП.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, судове рішення скасуванню із прийняттям нового рішення відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області - задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 листопада 2018 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Старшого державного інспектора, начальника відділу контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області Хохулі Миколи Івановича, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області, про визнання незаконними дій щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення, визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення і закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 26.04.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька