Справа № 640/3291/19
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 березня 2019 року № 640/3291/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Борсуковській А.О.,

за участю представників сторін:

представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Керівника апарату Печерського районного суду міста Києва Ліннік Наталії Володимирівни

про визнання дій протиправним та зобов'язання вчинити дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) (далі - позивач) до Керівника апарату Печерського районного суду міста Києва Ліннік Наталії Володимирівни (адреса: 01601, м. Київ, вул. Хрещатик, 42-А) (далі - відповідач), із позовною заявою, у якій просить суд:

- визнати протиправною відмову керівника апарату Печерського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року щодо надання позивачу копії судового рішення, а саме: ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року по справі №757/42049/18-к, якою задоволено клопотання слідчого та надано доступ до відомостей щодо вхідних та вихідних з'єднань з абонентського номера НОМЕР_2, яким користується позивач, як журналіст, за період з 19 липня 2016 року по 16 листопада 2017 року включно, у тому числі щодо дати, часу, тривалості кожного з'єднання, номерів, з якими вони відбувались, відправлені та отримані текстові та інші повідомлення (SMS, MMS), місця знаходження абонента (базової станції оператора та азимуту до неї) під час телефонних з'єднань та одержання, відправлення повідомлень, імеі - коду пристрою, виготовленого апаратом суду, засвідченого відповідальною службовою особою апарату суду та печаткою суду із зазначенням дати;

- зобов'язати керівника апарату Печерського районного суду міста Києва або іншу службову особу Печерського районного суду міста Києва, що виконує функції відповідальної службової особи апарату суду, в розумінні статті 9 Закону України «Про доступ до судових рішень», видати позивачу копію судового рішення, а саме: ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2018 року по справі №757/42049/18-к, якою задоволено клопотання слідчого та надано доступ до відомостей щодо вхідних та вихідних з'єднань з абонентського номера НОМЕР_2, яким користується позивач, як журналіст, за період з 19 липня 2016 року по 16 листопада 2017 року включно, у тому числі щодо дати, часу, тривалості кожного з'єднання, номерів, з якими вони відбувались, відправлені та отримані текстові та інші повідомлення (SMS, MMS), місця знаходження абонента (базової станції оператора та азимуту до неї) під час телефонних з'єднань та одержання, відправлення повідомлень, імеі - коду пристрою, виготовленого апаратом суду, засвідченого відповідальною службовою особою апарату суду із зазначенням дати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що відповідач протиправно відмовляє їй у видачі копії судового рішення, в порушення вимог Закону України "Про доступ до судових рішень".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.03.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, просив розгляд справи проводити у його відсутність. На адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву позивача, в якому відповідач вказав на те, що позивачу було відмовлено у видачі копії судового рішення, оскільки вона не є учасником судового провадження, а також не є стороною кримінального провадження. Крім того, позивач не обґрунтувала, чому вона не змогла ознайомитись із судовим рішенням у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а також того, що судове рішення безпосередньо стосується її прав, свобод, інтересів чи обовязків.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Позивачем 10 вересня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва було спрямовано заяву, в якій вона просила надати копію судового рішення виготовленого апаратом суду, засвідченого відповідальною службовою особою апарату суду та печаткою суду із зазначенням дати, а саме: ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.08 2018 у справі №757/42049/18-к, якою задоволено клопотання слідчого та надано доступ до відомостей щодо вхідних та вихідних з'єднань з абонентського номера НОМЕР_2, яким користується журналіст ОСОБА_2, за період з 19.07.2016 по 16.11.2017 включно, у тому числі щодо дати, часу, тривалості кожного з'єднання, номерів, з якими вони відбувались, відправлені та отримані текстові та інші повідомлення (SMS, MMS), місця знаходження абонента (базової станції оператора та азимуту до неї) під час телефонних з'єднань та одержання, відправлення повідомлень, імеі-коду пристрою.

У відповідь на заяву позивача, відповідач направив останній лист від 10.09.2018 №2977/18-Вих., в якому вказав, що заява подана до суду в рамках кримінального провадження, яке перебуває в провадженні органу досудового розслідування, та враховуючи, що Печерський районний суд м.Києва не є органом, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні, отже при наданні відповіді на запит суд виходить виключно з норм Кримінального процесуального кодексу України.

Позивач у позовній заяві зазначив, що її право на доступ до вказаного судового рішення обумовлено тим, що воно прямо стосується права позивача на недоторканість особистого життя, право на таємницю листування, телефонних розмов, встановлених статтею 32 Конституції України та статтями 270, 306 Цивільного кодексу України, а також права на вільне зберігання інформації, встановлене статтею 34 Конституції України і в названій частині зачіпає також інтереси позивача.

Також, позивач зазначив, що не може повно реалізувати свої права на ознайомлення з текстом судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, оскільки розміщений за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/76102442 текст судового рішення містить закриті відомості про особу, щодо якої збирається відповідна інформація.

Вказане слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом, що регламентує збирання, зберігання, рух та поширення інформації під час розгляду кримінальних справ (у тому числі, що підлягали розгляду в порядку Кримінально процесуального кодексу України в редакції 1960 року) є Кримінально - процесуальний кодекс України 1960 року та Кримінальний процесуальний кодекс України 2012 року.

Статтею 1 Кримінально процесуального кодексу України (далі - КПК України), визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно з частиною першою статті 27 Кримінального процесуального кодексу України учасники судового провадження, а також особи, які не брали участі у кримінальному провадженні, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, не можуть бути обмежені у праві на отримання в суді як усної, так і письмової інформації щодо результатів судового розгляду та у праві на ознайомлення з процесуальними рішеннями й отримання їх копій.

Наказом Державної судової адміністрації України від 17.03.2013 № 173 затверджено Інструкцію з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі-Інструкція).

Інструкція розроблена відповідно до положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що визначають порядок організації та діяльності органів судової влади, та встановлює правила ведення діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ і регламентує порядок роботи з документами з моменту їх надходження чи створення в суді до знищення в установленому порядку або передачі до державної архівної установи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до відповідача з заявою у межах Закону України «Про доступ до судових рішень» про видачу копії судового рішення у справі №757/42049/18-к, засвідченого відповідальною службовою особою апарату суду та печаткою суду із зазначенням дати (а.с.10).

Так, Закон України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 № 3262-IV встановлює порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про доступ до судових рішень» цим Законом регулюються відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин. Обмеження права вільного користування офіційним веб-порталом судової влади України допускається настільки, наскільки це необхідно для захисту інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення. Загальний доступ до ухвал про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, про відмову у задоволенні клопотання про обшук житла чи іншого володіння особи, про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, про відмову у задоволенні клопотання про проведення негласної слідчої (розшукової) дії забезпечується через один рік після внесення таких ухвал до Реєстру.

Статтею 9 Закону України «Про доступ до судових рішень» унормовані питання щодо ознайомлення із судовим рішенням та виготовлення його копії за зверненням особи, яка не бере (не брала) участі у справі.

Так частиною першою передбачено, що особа, яка не бере (не брала) участі у справі, якщо судове рішення безпосередньо стосується її прав, свобод, інтересів чи обов'язків, може звернутися до апарату відповідного суду з письмовою заявою про виготовлення копії судового рішення апаратом суду.

Відповідно до частини третьої вказаної статті встановлено, що у заяві особа повинна обґрунтувати, чому вона не змогла ознайомитися із судовим рішенням у Реєстрі, а також чому вона вважає, що судове рішення безпосередньо стосується її прав, свобод, інтересів чи обов'язків.

Заява розглядається відповідальною службовою особою апарату суду невідкладно, а якщо вона потребує додаткового вивчення - протягом трьох робочих днів (частина третя статті 9 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

У частині сьомій цієї статті також передбачено, що в ознайомленні із судовим рішенням та у виготовленні його копії належить відмовити, якщо: 1) до суду звернулася особа, яка не має процесуальної дієздатності, або особа від імені заінтересованої особи за відсутності відповідних повноважень; 2) матеріали справи передані до іншого суду чи на зберігання до державної архівної установи, а електронна копія судового рішення відсутня; 3) судове рішення безпосередньо не стосується прав, свобод, інтересів чи обов'язків цієї особи.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що право на отримання копії судового рішення має особа, яка у поданому запиті (листі) обґрунтувала, чому вона не змогла ознайомитися із судовим рішенням у Реєстрі, а також чому вона вважає, що судове рішення безпосередньо стосується її прав, свобод, інтересів чи обов'язків.

Вказані обставини є умовою виникнення у відповідача обов'язку надати копію рішення, що запитується.

Судом встановлено, що позивач мала доступ до тексту запитаної ухвали слідчого судді у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що не заперечувалось і її представником в судовому засіданні, та копію якого навіть долучила до поданого позову (а.с.17).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що вказана ухвала Печерського районного суду міста Києва оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва, який ухвалою від 18.08.2018 поновив позивачу строк на апеляційне оскарження та скасував ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 27.08.2018 (а.с.19-25).

Відтак позивач ще з 03.09.2018, як вбачається з матеріалів справи, дізналась про наявність ухвали суду та ознайомилась з її змістом у Єдиному державному реєстрі судових рішень та зважаючи на апеляційне оскарження вказаної ухвали суду, реалізувала своє право на доступ до такого судового рішення, з огляду на що не вбачається підстав для відновлення вже реалізованого права позивача.

При цьому слід, зазначити, що частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відтак завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.

З огляду на наведене та враховуючи, що позивач на момент звернення з позовом до суду вже реалізувала право на доступ до судового рішення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та відсутні правові підстави для їх задоволення.

Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог, підстави для розподілу судових витрат на підставі вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Керівника апарату Печерського районного суду міста Києва Ліннік Наталії Володимирівни про визнання дій протиправним та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст виготовлено - 05.04.2019.

Суддя Є.В. Аблов