Справа № 320/1221/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2019-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2019 року № 320/1221/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши в місті Києві у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області про визнання незаконною відмову та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області, в якому просив суд визнати незаконною відмову Управління соціального захисту населення Таращанської РДА за № 552 від 27.02.2019 щодо встановлення статусу інваліда війни; зобов'язати відповідача встановити позивачеві статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1.

Приймаючи участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі невоєнізованого формування автотранспортної служби Цивільної оборони, позивач працював з 27.08.1987 по 28.08.1987 в Таращанському ВО «Сільгоспхімія», де приймав участь в роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Крім того, з 20.05.1986 по 27.05.1986 та з 13.09.1986 по 14.09.1986 у складі невоєнізованого формування автотранспортної служби Цивільної оборони (зведеними автоколонами) на виконання розпорядження начальника цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної ради народних депутатів, позивач, будучи головним механіком Таращанського АТП-31043, приймав безпосередню участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач стверджує, що обов'язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно з пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є встановлення особі інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та наявність доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони. У свою чергу, посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому останній позов не визнав та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

На обґрунтування вказаної правової позиції відповідач зазначив, що встановити позивачеві статус інваліда війни не вбачається за можливе, оскільки документів та доказів, що підтверджують факт залучення позивача саме до формувань у складі Цивільної оборони, сформованих на базі об'єднання «Хімволокно», позивач до заяви не приєднав. Крім того, відповідач пояснив, що встановити статус особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі довідки від 19.02.2019 № 01.1-14/224 Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської облдержадміністрації щодо підтвердження участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони неможливо, оскільки зазначена довідка не містить інформації щодо залучення позивача до формувань Цивільної оборони та усіх відомостей про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_2 від 30.11.2018 та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ №1042873 позивач має другу групу інвалідності, причиною виникнення якої стало захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв'язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС від 29.10.2018 №206 вбачається, що захворювання позивача пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

18 лютого 2019 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Таращанської РДА Київської області із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачу посвідчення інваліда війни як особі, залученої до складу формувань Цивільної оборони, який став інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Листом від 27.02.2019 № 552 відповідачем було відмовлено позивачеві у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, посилаючись на безпідставність вимог та роз'яснення Міністерства праці та соціальної політики від 14.08.2006 № 04-9492/281. Вказана відмова мотивована тим, що позивачем не надано підтверджуючих документів щодо його залучення до підрозділів ЦО, які входили до загонів ЦО на території Київської, Житомирської та Чернігівської областей, сформованих на базі об'єднань «Хімволокно». Крім того відповідач зазначив, що в інформаційній довідці, виданій Департаментом з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 19.02.2019 № 011-14/224 нічого не зазначено про особисте залучення позивача до зазначених загонів ЦО.

Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, визначений Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 3551-XII).

Стаття 4 Закону № 3551-XII визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України від 28.09.1991 № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Крім цього, аналізуючи приписи пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII суд констатує, що цей Закон не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Водночас, відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській АЕС, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 № 92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Тобто, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Крім цього, у матеріалах справи наявні Інформаційні довідки про участь у формуваннях ЦО, що видані Департаментом з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 24.03.2016 № 01.1-14/520-7, від 10.08.2016 № 01.1-14/1418.

У даних довідках суб'єкт владних повноважень вказав, що "...формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

Крім цього, у даних довідках суб'єкт владних повноважень зазначив, що жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формування цивільної оборони. Відповідно до існуючих під час аварії на Чорнобильській АЕС правил діловодства, розпорядчі документи з питань Цивільної оборони підприємств, установ та організацій не відносились до їх основної діяльності, тому термін їх зберігання складав 3-5 років, після чого вони підлягали знищенню.

Також Департамент вказав, що в його архіві під грифом "обмеження доступу" наявні розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області з питань ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, видані починаючи з 26 квітня 1986 року. Зазначені розпорядчі документи містять прямі вказівки щодо організації заходів Цивільної оборони, завдання з цього приводу всім службам Цивільної оборони Київської області, а також обласним організаціям і установам. При цьому вони не містять відомостей щодо залучення до цих робіт конкретних підприємств та окремих громадян, оскільки відповідно до чинних на той час нормативно-правових актів, цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Відтак, відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював з 27.08.1987 по 28.08.1987 в Таращанському ВО «Сільгоспхімія», де приймав участь в роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Крім того, з 20.05.1986 по 27.05.1986 та з 13.09.1986 по 14.09.1986 у складі невоєнізованого формування автотранспортної служби Цивільної оборони (зведеними автоколонами) на виконання розпорядження начальника цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної ради народних депутатів, позивач, будучи головним механіком Таращанського АТП-31043, ОСОБА_1 приймав безпосередню участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Тобто, окрім загальних вимог, матеріалами справи додатково підтверджено факт участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (далі - Положення № 302).

Згідно з пунктом 2 Положення № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни інвалід".

Абзацом 2 пункту 7 Положення № 302 встановлено, що "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення № 302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Також суд звертає увагу на обставину, що до 14.01.2009 Положення № 302 містило вимогу (пункт 12 Положення) про те, що посвідчення, зазначені в пунктах 3, 4 і 5 цього Положення, видаються на підставі одного з таких документів:

а) учасникам бойових дій: "Удостоверение участника войны", "Свидетельство о праве на льготы", "Удостоверение" (за наявності штампа "Україна. Учасник бойових дій"), довідки, видані органами Міноборони, МВС, СБ, МЗС;

б) інвалідам війни: Удостоверение инвалида Отечественной войны", "Удостоверение инвалида о праве на льготы", для малолітніх в'язнів - "Удостоверение" і довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності, довідки, видані органами Міноборони, МВС, СБ, Мінсоцзахисту;

в) учасникам війни: "Удостоверение" за наявності штампа "Україна. Учасник війни", "Удостоверение о праве на льготы", "Пенсійне посвідчення" (за наявності штампа або запису "Україна. Учасник війни"), довідки, видані органами Міноборони, МВС, СБ, Мінсоцзахисту;

г) особам, на яких поширюється чинність цього Закону: "Пенсійне посвідчення" (за наявності штампа або запису "Україна. Сім'я загиблого" або "Україна. Дружина (чоловік) померлого інваліда (учасника) Вітчизняної війни", довідки, видані органами Міноборони, МВС, СБ, Мінсоцзахисту.

Однак у подальшому даний пункт був виключений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2009 № 12.

Тобто, аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни, починаючи з 2009 року, є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Водночас наявність жодних додаткових довідок чи інформації законодавством не вимагається.

Судом також встановлено, що відповідно до наказу № 15 від 26.04.1986 по ВО «Сільгоспхімія», було задіяне для виконання розпоряджень весь особовий склад вказаного підприємства.

Згідно з архівною довідкою №200 від 11.03.2019 ОСОБА_1 значиться як такий, що дійсно направлявся в Чорнобильський район для виконання робіт по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Крім того, з переліку працівників Таращанського в/о "Сільгоспхімія", виданої Трудовим архівом Комунальної установи Таращанської районної ради від 23.01.2019 за № 97/2 встановлено, що позивач включений до списку осіб (рядок 15), як такий, що направлявся на роботу до Чорнобильського району.

Згідно з переліком учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, виданого Трудовим архівом Комунальної установи Таращанської районної ради від 23.01.2019 за № 97/4 встановлено, що позивач включений до вказаного переліку (рядок 68) як такий, що приймав безпосередню участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Факт того, що працівники Таращанського виробничого об'єднання "Сільгоспхімія", у тому числі й позивач, приймали участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, підтверджується також листом, адресованим голові Київської обласної комісії по наданню пільг учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, виданим Трудовим архівом Комунальної установи Таращанської районної ради від 23.01.2019 за № 97/1.

Тобто позивач є особою з інвалідністю у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами та відповідачем не заперечується.

В силу положень статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 у справі "Щокін проти України" та від 07.07.2011 у справі "Серков проти України" позицію в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Оскільки суду не надано жодних доказів того, що позивач не досяг 16 років, був інвалідом або мав мобілізаційний припис на момент його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, суд дійшов висновку, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а відтак має право на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни із видачею відповідного посвідчення.

При цьому, посилання відповідача як на підставу для відмови в наданні позивачеві статусу інваліда війни на відсутність документів, які повинні містити інформацію про наказ чи розпорядження про залучення його до формувань Цивільної оборони, займану посаду та документів про роботу, яку він виконував під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, як то передбачено у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 14.08.2006 № 04-9492/281 не приймаються судом до уваги, оскільки листи міністерств не є нормативно-правовими актами, за своєю природою вони носять інформаційний та рекомендаційний характер і не встановлюють правових норм.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачеві статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою, такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту, а відтак такою, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача встановити позивачеві статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає таке.

Згідно з приписами пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (у редакції, чинній в період виникнення спірних правовідносин), "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

При цьому, суд зазначає, що у період розгляду справи судом постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 632, яка набрала чинності 31.08.2018, було внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни" та від 2 січня 1995 р. № 1 "Про доповнення постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302".

Відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (у редакції від 31.08.2018), у тексті Положення слова "орган праці та соціального захисту населення", "структурний підрозділ місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення" в усіх відмінках і формах числа замінено словами "орган соціального захисту населення" у відповідному відмінку і числі; слова "інвалід війни" в усіх відмінках і формах числа замінено словами "особа з інвалідністю внаслідок війни" у відповідному відмінку і числі; слова і цифри "Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією" замінено словами "Другої світової війни" згідно з Постановою КМ № 632 від 22.08.2018.

Так, згідно приписів абзацу 2 пункту 7 Положення № 302 (у редакції від 31.08.2018) "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з приписами абзацу 2 вказаної норми у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд також враховує, що у Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, зазначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Як було встановлено судом, позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а отже позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача встановити позивачеві статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення інваліда війни є обґрунтованими.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувані дії відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов'язання відповідача встановити позивачеві статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Разом з цим, суд зазначає, що у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд зобов'язати відповідача встановити йому статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Згідно з вимогами частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, приписами вказаної норми передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на зазначене, з урахуванням тієї обставини, що постановою Кабінету Міністрів від 22.08.2018 № 632 було внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 18.05.1994 № 302 "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни" та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, враховуючи, що оскаржувані дії відповідача у даній справі не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача прийняти рішення щодо надання (встановлення) позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видати йому відповідне посвідчення.

При цьому суд, обираючи спосіб захисту порушеного права, звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип "належного урядування" покладає на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дій чи утримується від їх вчинення.

Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень протиправними.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своєї позиції стосовно відсутності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни у зв'язку із відсутністю документу про залучення особи до формування Цивільної оборони.

Враховуючи викладене адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати незаконною відмову Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області (; 09501, Київська обл., м. Тараща, вул. Шевченка, 7) щодо встанолення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1; АДРЕСА_1) статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області () встановити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати йому відповідне посвідчення встановленого зразка.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складання повного рішення 02.05.2019.

Суддя Панченко Н.Д.