Справа № 500/549/19
Суддя: Жук Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/549/19

22 квітня 2019 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Жука А.В.

за участю:

секретаря судового засідання Порплиці Т.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Завацької І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах її неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання відмови неправомірною, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 в інтересах її неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18.04.2019 р. просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в частині невиплати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пенсії у призначеному розмірі;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області проводити виплату пенсії по втраті годувальника неповнолітньому ОСОБА_3 у призначеному розмірі відповідно до пункту а) частини 1 статті 36 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у розмірі 40 відсотків грошового забезпечення (заробітної плати) його загиблого батька ОСОБА_6) та виплатити недоотриману пенсію по втраті годувальника за попередній період з урахуванням раніше здійснених виплат без врахування встановлених відповідачем обмежень.

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області проводити виплату пенсії по втраті годувальника неповнолітньому ОСОБА_4 у призначеному розмірі відповідно до пункту а) частини 1 статті 36 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у розмірі 40 відсотків грошового забезпечення (заробітної плати) його загиблого батька ОСОБА_6) та виплатити недоотриману пенсію по втраті годувальника за попередній період з моменту призначення пенсії - 01 червня 2018 року з урахуванням раніше здійснених виплат без врахування встановлених відповідачем обмежень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1, мати двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1), у зв'язку зі смертю чоловіка ОСОБА_6, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 в районі проведення антитерористичної операції внаслідок ушкодження здоров'я під час безпосередньої участі в АТО, виконуючи свій військовий обов'язок, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області для призначення пенсії, у зв'язку із втратою годувальника. З 01.06.2018 року неповнолітнім дітям - ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) призначено пенсію по втраті годувальника у розмірі 40 процентів на кожного, про те виплата проводилась у відповідності до частини 7 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" у максимальному розмірі - десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. ОСОБА_1 вважає, що виплата проводиться не у повному розмірі та звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо призначення неповнолітнім дітям пенсії по втраті годувальника. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 09.01.2019 № 1051/14-11 відмовлено ОСОБА_1 у задоволені звернення та відповідачем зазначено, що підстави для перегляду призначення та виплати пенсії у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області відсутні. Позивач вважає обмеження у виплаті її дітям призначеної пенсії в повному обсязі протиправною, внаслідок чого звернулась до суду.

Ухвалою суду від 04.03.2019 прийнято позовну заяву та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом сторін). Призначено у справі судове засідання на 25.03.2019.

20 березня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволені позову, вказавши, що відповідно до частини 7 статті 43 Закону №2262-ХІІ, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VІІІ чинній з 01.01.2016р. по 20.12.2016р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740,00 грн.

12 квітня 2019 року позивачем подано відповідь на відзив.

В судовому засіданні 15.04.2019 оголошено перерву до 22.04.2019.

Позивачка в судовому засіданні 22.04.2019 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.04.2019 проти заявлених позов заперечила, надала пояснення аналогічні відзиву на позов, просила в задоволені позову відмовити.

Суд, заслухавши в судовому засіданні думку представника позивачів та представника відповідача, з'ясувавши усі обставини справи та перевіривши їх доказами приходить до переконання, що адміністративний позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, мати двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1), у зв'язку зі смертю чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що стверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4, виданим 28.05.2018 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області для призначення пенсії, у зв'язку із втратою годувальника. З 01.06.2018 року неповнолітнім дітям - ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) призначено пенсію по втраті годувальника у розмірі 40 процентів на кожного, але виплата проводилась у відповідності до частини 7 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" у максимальному розмірі - десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

У зв'язку з необхідністю захисту прав та інтересів, гарантованих законодавством, неповнолітніх дітей ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо призначення неповнолітнім дітям пенсії по втраті годувальника, але без врахування обмеження, встановленого відповідачем у відповідності до частини 7 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (далі - Закон №2262-ХІІ).

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 09.01.2019 № 1051/14-11 відмовлено ОСОБА_1 у задоволені звернення та відповідачем зазначено, що підстав для перегляду призначення та виплати пенсії у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області немає.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п'ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до пункту третього частини 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058-IV) одним із видів пенсійних виплат є пенсія у зв'язку із втратою годувальника.

Частиною 1 статті 36 Закону № 1058-IV встановлено, що пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров'я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Згідно з частиною 2 статті 36 Закону № 1058-IV непрацездатними членами сім'ї вважаються, зокрема:

1) чоловік (дружина), батько, маги, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного піку, передбаченого ст.26 цього закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до сплину 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальники, які досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку та працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Згідно частини 4 статті 41 Закону №2262-XII пенсія в разі втрати годувальника призначається кожному з батьків, дружині (чоловікові) загиблої (померлої) або пропалої безвісти особи офіцерського складу, прапорщика і мічмана, військовослужбовця надстрокової служби і військової служби за контрактом або особи, яка має право на пенсію за цим Законом.

У відповідності до пункту "а" статті 36 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсії в разі втрати годувальника призначаються членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов'язків військової служби (службових обов'язків), або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, які є непрацездатними та перебували на утриманні загиблого (померлого) годувальника (при цьому дітям та іншим особам, зазначеним в абзаці другому статті 30 цього Закону, незалежно від того, чи перебували вони на утриманні загиблого (померлого) годувальника), - 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на одного непрацездатного члена сім'ї. Якщо на утриманні загиблого (померлого) годувальника перебували двоє і більше членів сім'ї, пенсія призначається у розмірі 90 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника, що розподіляється між ними рівними частками, але не менше ніж 40 процентів на кожного непрацездатного члена сім'ї. У таких самих розмірах, незалежно від причини смерті годувальника, обчислюються пенсії членам сімей померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей, до складу яких входять діти, які втратили обох батьків.

Як вбачається з наведених обставин двоє неповнолітніх дітей загиблого ОСОБА_6 - ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) мають право на пенсію по втраті годувальника в розмірі 40 процентів грошового забезпечення загиблого батька на кожного, а отже твердження відповідача щодо обмеження при виплаті такої пенсії в розмірі 10 прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб на думку суду є протиправними.

Відповідач у поданому до суду відзиві посилається на те, що обмежуючи пенсійне утримання позивачів максимальним розміром управління Пенсійного фонду діяло відповідно до вимог законодавства України.

Разом з тим, суд звертає увагу на наступні обставини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, а саме:

- частини сьомої статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Згідно пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 положення частини 7 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення цього рішення з 21.12.2016.

Зокрема, розглядаючи дану справу Конституційний суд України зробив наступні висновки.

Україна проголошена суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, суверенітет якої поширюється на всю її територію (стаття 1, частина перша статті 2 Конституції України).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина друга статті 19 Основного Закону України).

Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частини перша, друга, п'ята статті 17 Основного Закону України).

Конституційний Суд України зазначає, що забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей закріплено у частині п'ятій статті 17 розділу I "Загальні засади" Конституції України, який визначає такі основи конституційного ладу в Україні, як, зокрема, суверенітет, територіальна цілісність та недоторканність України, захист яких покладається на Збройні Сили України та інші військові формування.

Особлива конституційна процедура внесення змін до розділу I "Загальні засади" Конституції України обумовлена специфікою предмета його регулювання - основи конституційного ладу в Україні - зокрема необхідністю забезпечення національної безпеки і оборони України, потребами захисту державного суверенітету та територіальної цілісності України як суверенної й незалежної, демократичної, соціальної та правової держави.

Зазначене є підставою для висновку, що особи, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, створених відповідно до законів України, а також члени їхніх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей пов'язані не з втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю виконуваних ними обов'язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захисту суверенітету, територіальної цілісності України (частина перша статті 17 Основного Закону України).

Конституційний Суд України зазначав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційний Суд України вважає, що норми-принципи частини п'ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв'язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені.

Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п'ятою статті 17 Конституції України, які зобов'язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Виходячи з наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону № 2262 суперечать статті 17 Конституції України.

Конституційний Суд України, керуючись частиною третьою статті 61 Закону України "Про Конституційний Суд України", вважає, що з підстав, наведених у цьому Рішенні, підлягають визнанню такими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення першого речення частини сьомої статті 43 Закону № 2262, згідно з якими "максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність".

Отже в своєму рішенні від 20.12.2016 №7-рп/2016 Конституційний Суд України вказав, що гарантії передбачені статтею 17 Конституції України для військовослужбовців та членів їх сімей (в тому числі і гарантії щодо отримання пенсії по втраті годувальника) у зв'язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути взагалі скасовані чи звужені.

Відповідач посилається на те, що з 01.01.2017р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016р. № 1774-VIII, яким внесено зміни до статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (зокрема і до частини 7 цієї статті), відповідно до яких максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати та надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово до 31.12.2017р. максимальний розмір пенсії не може перевищувати суму 10740 грн.

На думку відповідача, оскільки положення зазначеної норми неконституційними не визнавались, не були предметом розгляду Конституційним судом України у справі №7-рп/2016 та регулювали норми закону в межах дії іншого бюджетного року, ним правомірно встановлено обмеження при виплаті пенсії по втраті годувальника ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність. .

Крім того, відповідач посилається на те, що зазначена норма закону кореспондується з положеннями статті 2 Закону України від 08.07.2011р. №3668 "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи".

Разом з тим з такими твердженнями відповідача суд не погоджується та оцінює їх критично.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції Україні органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Як зазначено, вище Конституційний Суд України в своєму рішенні від 20.12.2016 №7-рп/2016 Конституційний Суд України вказав, що гарантії передбачені статтею 17 Конституції України для військовослужбовців та членів їх сімей (в тому числі і гарантії щодо отримання пенсії по втраті годувальника) у зв'язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути взагалі скасовані чи звужені.

Отже, застосовуючи відповідне положення Закону, зокрема положення частини 7 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності 01.01.2017) відповідач, як суб'єкт владних повноважень повинен був виходити в першу чергу з Конституційних принципів та гарантій, встановлених, зокрема в ст. 17 Основного Закону України, з урахуванням правової позиції викладеної не лише в резолютивній, а й в мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016.

За наведених обставин суд приходить до переконання, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність в частині невиплати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пенсії у призначеному розмірі.

Безпідставними, на думку суду, є також посилання відповідача на судову практику Верховного Суду викладену в постанові від 03.04.2018 у справі №361/4922/17, оскільки предметом розгляду в даній справі було обмеження встановленого розміру пенсії призначеної відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", тобто правовідносини, які не охоплюються гарантіями встановленими частиною п'ятою статті 17 Конституції України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З врахуванням вищенаведеного, суд вважає бездіяльність відповідача, а саме застосування при виплаті двом неповнолітнім дітям пенсії по втраті годувальника обмеження встановленого відповідно до частини 7 статті 43 Закону України Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (в редакції, яка діє з 01.01.2017), протиправним, оскільки таке обмеження, в світлі рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, не відповідає положенням ст. 17 Конституції України.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За наведених обставин, враховуючи, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність свої дій (бездіяльності), позовні вимоги слід задовольнити повністю, шляхом визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в частині невиплати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пенсії у призначеному розмірі та зобов'язання Головного управління ПФУ в Тернопільській області проводити виплату пенсії по втраті годувальника неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у призначеному розмірі відповідно до пункту а) частини 1 статті 36 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у розмірі 40 відсотків грошового забезпечення (заробітної плати) його загиблого батька ОСОБА_6) та виплатити недоотриману пенсію по втраті годувальника за попередній період з моменту призначення пенсії - 01 червня 2018 року з урахуванням раніше здійснених виплат без обмеження граничного розміру.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи квитанції №11 від 28 лютого 2019 року ОСОБА_1 під час звернення з даним позовом до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1536,80 грн., який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) в інтересах її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_3) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місце знаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46000, ) задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в частині невиплати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пенсії у призначеному розмірі.

3. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області проводити виплату пенсії по втраті годувальника неповнолітньому ОСОБА_3 у призначеному розмірі відповідно до пункту а) частини 1 статті 36 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у розмірі 40 відсотків грошового забезпечення (заробітної плати) його загиблого батька ОСОБА_6) та виплатити недоотриману пенсію по втраті годувальника за попередній період з моменту призначення пенсії - 01 червня 2018 року з урахуванням раніше здійснених виплат без обмеження граничного розміру.

4. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області проводити виплату пенсії по втраті годувальника неповнолітньому ОСОБА_4 у призначеному розмірі відповідно до пункту а) частини 1 статті 36 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у розмірі 40 відсотків грошового забезпечення (заробітної плати) його загиблого батька ОСОБА_6) та виплатити недоотриману пенсію по втраті годувальника за попередній період з моменту призначення пенсії - 01 червня 2018 року з урахуванням раніше здійснених виплат без обмеження граничного розміру.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місце знаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46000, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) 1536,80 гривень (одну тисячу п'ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) сплаченого судового збору відповідно до квитанцій №11 від 28 лютого 2019 року та №12 від 28 лютого 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 травня 2019 року.

Головуючий суддя Жук А.В.

копія вірна:

Суддя Жук А.В.