Справа № 560/492/19
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/492/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лабань Г.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

03 травня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Граб Л.С. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кам'янець-Подільської міської ради в особі виконавчого комітету Кам'янець-Подільської міської ради, Управління Державної реєстрації Кам'янець - Подільської міської ради в особі Державного реєстратора Петльованої Альони Михайлівни про скасування рішення та запису,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2019 року позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до Кам'янець-Подільської міської ради в особі виконавчого комітету Кам'янець-Подільської міської ради, Управління Державної реєстрації Кам'янець - Подільської міської ради в особі Державного реєстратора Петльованої Альони Михайлівни про скасування рішення та запису.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року відмовлено у відкриті провадження.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Сторони своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористались та не подали відзиви на апеляційну скаргу.

Сторони в судове засідання не з'явились. Про час, день та місце розгляду справи повідомлено завчасно та належним чином. Причини неявка суду не відомі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 25 квітня 2019 року було прийнято протокольну ухвалу.

За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 17 грудня 2007 року між ТОВ «Вікторія» та Приватним підприємством «Проспектбуд» був укладений договір № 1 про організацію спорудження багатоповерхового житлового будинку та виконання функцій замовника будівництва.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Кам'янець- Подільський 28 грудня 2007 року ТОВ «Вікторія» було видано Дозвіл № 263 на виконання будівельних робіт, забудовником якого являлась Приватна фірма «Проспектбуд».

За вищезазначеним договором ПП «Проспектбуд» зобов'язалось організувати спорудження 107 квартирного багатоповерхового житлового будинку з вбудованим магазином на першому поверсі на земельній ділянці площею 3300 кв. м. за адресою :м. Камянець - Подільський, вул. Нігинське шосе, 61, здійснити фінансування цих робіт та провести реалізацію житлових і нежитлових приміщень та гаражів в об'єкті будівництва, а ТОВ «Вікторія» зобов'язувалось передати будівельний майданчик і наявну у нього дозвільну і проекту документацію та делегувати всі необхідні повноваження.

Надалі, 30 січня 2008 року ТОВ між «ФК « Поділля-Інвест» та ПП «Проспектбуд» було укладено договір іпотеки майнових прав.

31 січня 2008 року між Приватним підприємством «Проспектбуд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поділля Інвест» було укладено договір доручення на виконання функцій забудовника.

За цим договором ТОВ «ФК «Поділля-Інвест» зобов'язується від імені та за рахунок ПП «Проспектбуд» виконати функції забудовника по організації спорудження 107-ми квартирного житлового будинку з вбудованим магазином, який розташовано за адресою: м. Камянець - Подільський, вул. Нігинське шосе, 61.

10 жовтня 2007 року ОСОБА_4 видала на ім'я ОСОБА_5 довіреність, з метою купівлі на її ім'я квартири за ціну та на умовах їй відомих та реєстрації за нею права власності на придбане нерухоме майно у відповідних органах у встановленому законом порядку.

18 березня 2008 року між ОСОБА_5, що діяла в інтересах ОСОБА_4 та ТОВ «Фінансова компанія «Поділля-Інвест» був укладений договір № 8/3-ФФБ про участь у Фонді фінансування будівництва.

За цим договором ОСОБА_5 передає Управителю у довірчу власність кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій Управителя з управління цими коштами, а Управитель приймає кошти на рахунок ФФБ у довірче управління для фінансування спорудження зазначеного у цьому договорі об'єкту будівництва.

20 січня 2010 року ОСОБА_5 отримала Свідоцтво № 8/8/3 про те, що вона передала на користь Управителя 150405,00 грн. та за нею закріплена квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

15 квітня 2011 року ОСОБА_5 уклала із ОСОБА_2 договір про відступлення права вимоги (цесії), предметом якого, було те, що ОСОБА_5 відступає, а ОСОБА_2 набуває права вимоги, належне ОСОБА_5 і стає Довірителем за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 8/3 ФФБ від 18 березня 2008 року між ОСОБА_5 та Управителем - ТОВ «ФК «Поділля- Інвест».

Станом на листопад 2018 року, закріплена забудовником квартира за адресою, АДРЕСА_1, була реалізована на користь третьої особи, але із зміненою адресою будинку на № 63.

Рішенням Кам'янець-Подільської міської ради від 02 серпня 2018 року № 884, багатоквартирному житловому будинку з вбудованим магазином, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, було надано іншу адресу, а саме м. Кам'янець - Подільський, вул. Нігинське шосе, 63.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду, з урахуванням суб'єктного складу, місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства, оскільки він стосується приватноправових відносин.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з положеннями пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Згідно з ч. 3 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язковість суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу, зокрема, цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої).

Правовідносини набуття права власності регулюються главою 24 Цивільного кодексу України, ч. 1-2 ст. 335 якого передбачає, що безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Таким чином, із самого визначення поняття "безхазяйна річ" слідує, що дана річ має бути такою, щодо якої право власності ніким не оспорюється.

Так, з матеріалів справи встановлено, що в даному випадку позивачем не оскаржується рішення відповідача, як суб'єкта владних повноважень при виконанні ним функцій, передбачених законодавством у сфері державної реєстрації, а фактично ставиться перед адміністративним судом питання щодо права власності на майно та усунення перешкод у його вільному володінні.

Колегія суддів зазначає, що скасування оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень обов'язково буде впливати на майнові інтереси осіб, що є власниками квартир, а питання щодо належності на праві власності обов'язково постане перед судом. Таким чином, спірні правовідносини фактично пов'язані із захистом права власності щодо спірного майна.

Аналогічна правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі №820/6010/17.

Таким чином, аналіз зазначених фактичних обставин справи дає підстави вважати, що спір у даній справі пов'язаний із захистом приватного інтересу позивача, оскільки стосується приватноправових відносин, адже майно згідно оскаржуваного рішення взято на облік за заявою ЖБК "Нігинський 61", згідно вимог статті 335 ЦК України, а позов спрямований на виключення такого запису.

Водночас, суд зауважує, що звернення ж до адміністративного суду має на меті захист прав особи від порушень з боку суб'єкта владних повноважень, та, водночас, не може використовуватися як засіб позбавлення іншої особи належних їй прав без пред'явлення позову саме до такої особи. У даному випадку той факт, що відповідачем є суб'єкт владних повноважень, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Згідно з ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Преамбула Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу власне існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України") суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зважаючи на викладене, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та вищевказаних висновків Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду, з урахуванням суб'єктного складу, місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, суд зауважує, що в даному випадку суд не позбавляє право позивача на доступ до правосуддя, а лише вказує на правильний спосіб захисту її порушених прав.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Граб Л.С. Біла Л.М.