Справа № 815/4664/17
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 квітня 2019 р.м. ОдесаСправа № 815/4664/17
Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Кравченка К.В.

За участю: секретаря Сторчака О.О.

представника апелянта Рамжева О.Д. (довіреність від 31.01.2019 року)

позивача ОСОБА_1

представника позивача Лагунова В.І. (ордер від 04.04.2019 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2017 року №171-17, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що 07.09.2017 року ОСОБА_1 отримав повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №163 від 12.06.2017 року, про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу ДМС України №171-17 від 12.05.2017 року. На думку позивача, рішення ДМС України є неправомірним та необґрунтованим, оскільки, як зазначає позивач з посиланням на інформацію про країну походження та положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», він є громадянином Російської Федерації та під час проживання в країні походження зазнав переслідувань з боку органів державної влади через його активну правозахисну діяльність та членство в партії «Хізб-ут-Тахрір». Позивач зазначив, що також активно відстоював свою громадську позицію через власний блог у соціальній мережі, через що був змушений залишити країну громадянської належності у пошуках притулку. Позивач вважає, що у разі повернення до країни походження він може зазнати переслідувань через його політичні переконання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2017 року №171-17 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.08.2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення в порядку та на підставах, визначених законодавством. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказану заяву позивач обґрунтував наявністю реальних побоювань зазнати переслідувань в країні громадянської належності у зв`язку з релігійними переконаннями та членством в організації «Хізб-ут-Тахрір», яка визнана терористичною організацією та заборонена у країні громадянської належності.

За результатом проведеного інтерв`ю, посадовою особою ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення у вигляді наказу від 07.09.2016 року №171 про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлено особову справу №2016ОD0141.

Разом з цим, за результатом аналізу матеріалів особової справи встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть вважатись як підстава для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визнано доцільним відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку із чим, 12.05.2017 року, на підставі вивчення документів та особової справи, з урахуванням позиції Управління Служби Безпеки України в Одеській області та підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області ДМС України, відповідачем прийнято рішення за №171-17 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що питання, які мали бути вивчені органом міграційної служби під час складання висновку та прийняття на його основі рішення стосовно позивача, розглянуті та досліджені відповідачем не в повній мірі, при опрацюванні матеріалів стосовно ОСОБА_1 та прийнятті рішення за його заявою не було в достатньому обсязі проаналізована інформація по країні походження заявника, що свідчить про прийняття рішення без урахування усіх обставин, що мали значення для цього рішення.

Оскільки вирішення питання щодо надання заявнику статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, є виключною компетенцією відповідача, обставини справи свідчать про неповноту дослідження поставленого перед органом міграційної служби питання, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень повторно розглянути заяву позивача.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов правильного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів, неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Вирішуючи спір по суті, судом першої інстанції вірно враховано, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , за національністю - росіянин, віросповіданням - мусульманин, одружений, має двох неповнолітніх дітей.

Підставою для отримання ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності у зв`язку з релігійними переконаннями та членством в організації «ХТІ», яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ.

Політична партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань в разі повернення на батьківщину через релігійні переконання, знайшли підтвердження у зібраних та досліджених судом доказах, показаннями свідків - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , якими, зокрема, підтверджено належність позивача до патртії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та, як наслідок, наявність релігійно-політичного характеру переслідування з боку спецслужб країни громадянської належності.

Так, у листопаді 2013 року вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 року №302-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ. Згідно з рішенням Верховного суду РФ від 14 лютого 2003 року «ХТІ» є терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ.

При цьому, під час проведення перевірки заступником начальника ГУ ДМС України в Одеській області начальником Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції на ім`я завідувача сектору збору та аналізу інформації по країні походження ДСІОБГ ДМС України Ітані А.М. був надісланий запит від 05.10.2016 року №5/1-1559.

За цим запитом вимагалось надати інформацію про основи діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір», зокрема, висвітлити наступні питання: загальна характеристика партії «Хізб ут-Тахрір», її ідеологічна база, основи та сфера діяльності, кількість членів та політична позиція партії; характеристика діяльності партії «Хізб ут-Тахрір» на території Російської Федерації та країн Східної Європи, законодавче регулювання діяльності визначеної партії на території цих країн, особливості її діяльності; особливості комплектування партії, порядок залучення до партії нових членів, процедура прийняття до партії «Хізб ут-Тахрір»; аналіз відносин партії з іншими політичними чи релігійними організаціями, ступінь подібних відносин у разі їх наявності, наявність/відсутність зв`язку з правозахисними організаціями на території РФ, зокрема, організацією «За права мусульман»; наявність/відсутність елементів переслідувань членів партії «Хізб ут-Тахрір» на території РФ, загальна характеристика, причини та агенти переслідувань у разі їх наявності, приклади подібних переслідувань у разі їх наявності, наявність/відсутність загрози у разі можливого повернення представників партії на Батьківщину; офіційна позиція Ради Безпеки ЄС, інших органів Європейського Союзу по відношенню до представників партії «Хізб ут-Тахрір», оцінка діяльності партії та можливих наслідків подібної діяльності; наявність/відсутність підтверджених фактів причетності представників партії «Хізб ут-Тахрір» до терористичної, антидержавної або подібної до вищезазначеного діяльності; характеристика правового та суспільного положення представників мусульманського віросповідання на території РФ, наявність механізму захисту прав мусульман відповідно до законодавства Російської Федерації.

Водночас, в матеріалах особової справи позивача відсутні відомості та інформація стосовно опрацювання особою, якій він адресований, цього запиту та надання ним відповіді за всім колом поставлених питань, що свідчить про неповне опрацювання матеріалів особової справи шукача захисту, збирання інформації по країні походження позивача, у тому числі та в особливості щодо фактів (елементів) переслідувань членів партії на території РФ, прикладів цього, підтверджених фактів причетності членів партії «Хізб ут-Тахрір» до терористичної або подібної діяльності, тощо.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при опрацюванні матеріалів стосовно ОСОБА_1 та прийнятті рішення за його заявою не було в достатньому обсязі досліджена та проаналізована інформація по країні походження заявника, що свідчить про прийняття рішення без урахування усіх обставин, що мали значення для цього рішення.

З урахуванням тієї обставини, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, може загрожувати реальна небезпека, його побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини заслуговують на увагу та потребують повного та ґрунтовного вивчення інформації по країні походження, суд першої інстанції дійшов цілком обгрунтованого висновку про наявність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень повторно розглянути заяву позивача в установленому законом порядку.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 03.05.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

К.В. Кравченко