Справа № 500/19/19
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/2883/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.,

суддя Матковська З.М.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2019 року (головуючий суддя Мандзій О.П., м.Тернопіль) у справі № 500/19/19 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

03.01.2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 18.12.2018 р. №ТР 2500/19-00-13-05-15/НОМЕР_1.

Позов обгрунтовує тим, що спірна постанова про накладення штрафу за допущення працівника до роботи без укладення трудового договору винесена з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки обставини, які покладені в її основу, не відповідають дійсності. Присутній у магазині, де здійснює господарську діяльність позивач на правах оренди, на час проведення інспекційного відвідування, ОСОБА_3, (племінник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.), не перебував ні у трудових, ні у будь-яких інших цивільних відносинах підпорядкування та не допускався до роботи, а лише наглядав за горінням пічки. За таких підстав, позивач вважає оскаржувану постанову про накладення штрафу протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 18.12.2018 р. №ТР 2500/19-00-13-05-15/НОМЕР_1 прийнятої Управлінням Держпраці у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Шпитальна, 7 м. Тернопіль, код в ).

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права зазначив, що при проведенні документальної позапланової виїзної перевірки платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) за період з 01.01.2018 р. по 20.11.2018 р., за результатами якої Головним управлінням ДФС у Тернопільській області складено акт від 27.11.2018 р. №2500/19-00-13-05-15/НОМЕР_1, виявлено в магазині, що на правах оренди належить позивачу, находився ОСОБА_3, який назвався племінником позивача. Ні трудового договору, ні договору цивільно-правового характеру 14.11.2018 р. до перевірки не надано, проте наступного дня 15.11.2018 р. ОСОБА_3 оформлений продавцем вказаного магазину, у зв'язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні підтримує рішення суду першої інстанції. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець, яка здійснює господарську діяльність на правах оренди в приміщенні магазину за адресою село Верещаки Лановецького району Тернопільської області.

Головним управлінням ДФС у Тернопільській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) за період з 01.01.2018 р. по 20.11.2018 р., про що складено акт від 27.11.2018 р. №2500/19-00-13-05-15/НОМЕР_1. При проведенні перевірки встановлено, що 14.11.2018 р. у приміщенні магазину за адресою село Верещаки Лановецького району Тернопільської області, який на правах оренди належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, перебувала особа, яка назвалась ОСОБА_3, надати письмове пояснення стосовно перебування в магазині відмовився, лише усно повідомив, що він племінник позивача. Письмове пояснення щодо факту перебування в приміщенні магазину особи, надав позивач, в якому повідомив, що ОСОБА_3 перебував в магазині і виконував функції по обігріву приміщення.

Трудовий договір та договір цивільно-правового характеру 14.11.2018 р. до перевірки не надано, однак 15.11.2018 р. фізична особа-підприємець ОСОБА_2 уклала трудовий договір із ОСОБА_3 та подала повідомлення про прийняття працівника на роботу до Збаразького відділення Кременецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області.

Головне управління ДФС у Тернопільській області листом від 28.11.2018 р. №9788/10/19-00-13-5-12/24744 надіслало на адресу Управління Держпраці у Тернопільській області матеріали документальної позапланової виїзної перевірки платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 для прийняття рішення згідно вимог чинного законодавства. Управління Держпраці у Тернопільській області повідомленням від 10.12.2018 р. №4261/01-05-12.1/18 проінформувало про розгляд справи про накладення фінансових санкцій на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 18.12.2018 р.

Розглянувши акт документальної позапланової виїзної перевірки Головного управління ДФС у Тернопільській області від 27.11.2018 р. №2500/19-00-13-05-15/НОМЕР_1 щодо порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю України, Управлінням Держпраці у Тернопільській області 18.12.2018 р. винесено постанову №ТР 2500/19-00-13-05-15/НОМЕР_1 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 111690,00 грн. на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірність оскаржуваного рішення, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 р. №877-V ( Закон №877-V).

Державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Частиною 4 ст.2 Закону №877-V визначено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Згідно п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до п.7 цього ж Положення Держпраця здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно ч.1 ст.8 Закону №877-V орган державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду (контролю) має право, зокрема, застосовувати санкції до суб'єктів господарювання, їх посадових осіб та вживати інших заходів у межах та порядку, визначених законом.

За змістом ч.3 та ч.4 ст.265 Кодексу законів про працю України ( КЗпП України), штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.265 КЗпП України: посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України).

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначено постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення" від 17.07.2013 р. №509 (Порядок №509).

Штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до п.8 Порядку №509, розгляд справ на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, акта, зазначеного в абзаці п'ятому пункту 2 цього Порядку, здійснюється уповноваженими посадовими особами Держпраці та її територіальних органів.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів суб'єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Згідно з ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За визначенням, наведеним у ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 КЗпП); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст.24 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП України Кабінет Міністрів України прийняв постанову "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" №413 від 17.06.2015 р. (Постанова №413).

Постановою №413 визначено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором. Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вказує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому, такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований, зокрема, у акті документальної виїзної перевірки територіального органу ДФС на підставі якого можуть бути накладені штрафи, та доведений належними доказами.

Зі змісту положень статті, яка передбачає відповідальність суб'єктів господарювання за порушення трудового законодавства, а саме ст.265 КЗпП України, вбачається спеціальний суб'єкт відповідальності за порушення наведені в цій статті, якими є: юридичні особи та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю. Таким чином, можливість контролюючого органу застосувати штраф до об'єкта перевірки залежить від доведеності того, що об'єкт перевірки є суб'єктом відповідальності, зокрема, за ст.265 КЗпП України. При цьому, щодо фізичних осіб-підприємців підлягає доказуванню факт використання ними найманої праці.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні документально підтверджені відомості, що 14.11.2018 р. ОСОБА_3, було допущена до роботи позивачем без укладення трудового договору. Важливим є той факт, що ні відповідачем,ні податковим органом у акті перевірки, не вказано, яку саме роботу виконував ОСОБА_3 в магазині позивача 14.11.2018 року. Також факт перебування останнього в приміщенні, яке орендує позивач, за відсутності належних доказів виконання ним трудових обов'язків, не свідчить про виникнення трудових відносин між ними та не підтверджує фактичного допущення зазначеної особи до роботи.

Таким чином, оскільки факт допуску позивачем до роботи без укладення трудового договору з ОСОБА_3В апелянтом не доведено, висновки щодо порушень фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 законодавства про працю, суд апеляційної інстанції вважає такими, що побудовані на припущеннях та не підтверджені належними й допустимими доказами, а тому оскаржувана постанова про накладення штрафу не відповідає критеріям правомірності рішення суб'єкта владних повноважень в контексті ч.2 ст.2 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, а тому доводи апелянта слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб'єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.242, 243, 268, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2019 року у справі № 500/19/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська