Справа № 826/9588/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

02 травня 2019 року справа №826/9588/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.)
доМіністерства закордонних справ України (далі по тексту - відповідач, МЗС України)
про1) визнання протиправною, корупційною та дискримінаційною бездіяльності відповідача і його посадових осіб щодо забезпечення дотримання прав та законних інтересів позивача, виконання вимог чинного законодавства, а також рішень суду, що набрали законної сили, що призвело до виживання зі служби, утисків, створення несприятливих умов для подальшого проходження служби ОСОБА_1; 2) визнання протиправною бездіяльності відповідача у присвоєнні ОСОБА_1 наступного дипломатичного рангу та зобов'язання вирішити питання про присвоєння позивачу дипломатичного рангу першого секретаря другого класу
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства закордонних справ України в особі Міністра закордонних справ Клімкіна Павла Анатолійовича, оскільки вважає, що відповідачем на підставі уявної (припущеної) персональної ознаки, а саме звинувачення у проросійських поглядах та співпраці з "режимом ОСОБА_3", вчиняється протиправна, корупційна та дискримінаційна бездіяльність стосовно ОСОБА_1, що призвело до виживання зі служби, утисків, створення несприятливих умов для подальшого проходження служби, яка проявляється у невиконанні рішень суду, що набрали законної сили, зміст яких доводить факт триваючого, свідомого, дискримінаційного порушення прав позивача з боку відповідача.

Виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що фактично відповідачем за даним адміністративним позовом є МЗС України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/9588/17; закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано до суду письмовий відзив на адміністративний позов, у якому зазначено, що твердження позивача про упереджене, несправедливе ставлення до нього з боку керівництва та вчинення протиправної бездіяльності дискримінаційного та корупційного характеру не відповідають дійсності; вимоги позивача про присвоєння позивачу дипломатичного рангу першого секретаря другого класу є безпідставними, оскільки державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

В судове засідання, призначене на 26 квітня 2019 року, представники сторін до суду не прибули, у зв'язку із чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось; на підставі частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправними, корупційними та дискримінаційними дій Міністерства закордонних справ України і його посадових осіб, які пов'язані з проходженням ОСОБА_1 державної (дипломатичної) служби, у тому числі у довготерміновому відрядженні в Посольстві України в США, і тривають на час розгляду судом даної справи, та проявилися у затриманні присвоєння чергового дипломатичного рангу, достроковому відкликанні з довготермінового відрядження, позбавленні доступу до робочого місця і права на працю та можливості заробляти на життя, відмовах в зустрічі з керівництвом Міністерства закордонних справ України, відмові у ознайомленні з документами щодо проходження державної служби (у тому числі з висновками щодо результатів оцінювання службової діяльності позивача та її дисциплінарною справою), відмові у проведенні обов'язкової атестації та щорічної оцінки позивача залишено без розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що наказом від 25 липня 2012 року №1580-ос ОСОБА_1, другому секретарю відділу перспективного партнерства Політичного департаменту, присвоєно дипломатичний ранг другого секретаря другого класу.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 29 лютого 2016 року, у якій просить за результатами щорічного оцінювання виконання обов'язків та завдань у 2015 році, перевести з посади другого секретаря по посаді першого секретаря Посольства України в Сполучених Штатах Америки на посаду першого секретаря цього ж Посольства, до якої додається бланк щорічної оцінки за результатами 2015 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить з наступних міркувань.

Правові засади та порядок організації діяльності дипломатичної служби України як складової частини державної служби, а також особливості правового статусу працівників дипломатичної служби України визначає Закон України "Про дипломатичну службу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 16 Закон України "Про дипломатичну службу" дипломатичний ранг - спеціальне звання, яке відповідно до цього Закону присвоюється дипломатичним працівникам довічно.

В Україні встановлюються такі дипломатичні ранги: Надзвичайний і Повноважний Посол; Надзвичайний і Повноважний Посланник першого класу; Надзвичайний і Повноважний Посланник другого класу; радник першого класу; радник другого класу; перший секретар першого класу; перший секретар другого класу; другий секретар першого класу; другий секретар другого класу; третій секретар; аташе.

Частинами першою, другою статті 17 Закон України "Про дипломатичну службу" встановлено, що дипломатичним працівникам, які працюють у системі органів дипломатичної служби, дипломатичні ранги від аташе до радника першого класу присвоюються Міністром закордонних справ України.

Присвоєння дипломатичних рангів аташе, третього секретаря, другого секретаря другого класу, другого секретаря першого класу, першого секретаря другого класу, першого секретаря першого класу, радника другого класу та радника першого класу здійснюється наказом Міністра закордонних справ України.

Згідно частини четвертої статті 17 Закон України "Про дипломатичну службу" присвоєння дипломатичного рангу здійснюється згідно з посадою, яку обіймає державний службовець, а також з урахуванням його кваліфікації і стажу роботи та з дотриманням строків перебування у дипломатичних рангах. Відповідність посад державних службовців дипломатичним рангам визначається Переліком посад, приписаних до дипломатичних рангів України, який затверджується Президентом України.

Відповідно до частини дванадцятої статті 17 Закону України "Про дипломатичну службу" наступне присвоєння дипломатичного рангу здійснюється з дотриманням строків перебування у дипломатичних рангах.

Згідно частини чотирнадцятої статті 17 Закону України "Про дипломатичну службу" у разі призначення дипломатичного працівника на вищу посаду йому може бути присвоєно черговий дипломатичний ранг без урахування строків перебування у дипломатичних рангах, передбачених статтею 18 цього Закону.

Частиною дев'ятнадцятою статті 17 Закону України "Про дипломатичну службу" передбачено, що у трудовій книжці дипломатичного працівника робляться записи про присвоєння дипломатичних рангів, про позбавлення дипломатичного рангу, а також про прирівнення їх до рангів державних службовців.

Згідно частини першої статті 18 Закону України "Про дипломатичну службу" встановлюються такі строки перебування дипломатичних працівників у дипломатичних рангах: аташе, третього секретаря, другого секретаря другого класу, другого секретаря першого класу, першого секретаря другого класу - два роки; першого секретаря першого класу, радника другого класу - три роки.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що присвоєння дипломатичного рангу здійснюється згідно з посадою, яку обіймає державний службовець, з дотриманням строків перебування у дипломатичних рангах та порядку черговості.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1, 25 липня 2012 року позивачу присвоєно дипломатичний ранг другого секретаря другого класу; останнім записом у графі "Відомості про роботу" є запис №22 про переведення на посаду другого секретаря Посольства України в Сполучених Штатах Америки на час довготермінового відрядження.

Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2016 року у справі №826/5097/16, яка набрала законної сили, визнано протиправною бездіяльність МЗС України щодо присвоєння ОСОБА_1 чергового дипломатичного рангу другого секретаря першого класу та зобов'язано вирішити питання щодо присвоєння ОСОБА_1 чергового дипломатичного рангу другого секретаря першого класу.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що право на присвоєння чергового дипломатичного рангу позивач набув 28 липня 2015 року.

Разом з тим, доказів на підтвердження присвоєння ОСОБА_1 чергового дипломатичного рангу другого секретаря першого класу матеріали справи не містять, що на думку суду унеможливлює присвоєння чергового дипломатичного рангу.

Суд звертає увагу на те, що у розумінні Закону України "Про дипломатичну службу", черговий дипломатичний ранг означає - наступний, однак враховуючи, що попередній ранг другого секретаря першого класу позивачу, станом на момент розгляду справи не присвоєно, вимоги про присвоєння дипломатичного рангу першого секретаря другого класу є передчасними.

Посилання позивача на виключення, встановлені частиною чотирнадцятою статті 17 Закону України "Про дипломатичну службу", якою передбачено, що у разі призначення дипломатичного працівника на вищу посаду йому може бути присвоєно черговий дипломатичний ранг без урахування строків перебування у дипломатичних рангах, передбачених статтею 18 цього Закону, суд не приймає до уваги, оскільки у даному випадку, строк перебування у дипломатичних рангах не є спірним питанням, враховуючи що попередній ранг ОСОБА_1 не присвоювався взагалі.

У свою чергу, будь-яких виключень щодо порядку черговості присвоєння дипломатичних рангів Законом України "Про дипломатичну службу" чи іншими нормативно-правовими актами не передбачено.

Стосовно строку звернення до суду в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача у присвоєнні ОСОБА_1 наступного дипломатичного рангу та зобов'язання вирішити питання про присвоєння позивачу дипломатичного рангу першого секретаря другого класу, суд звертає увагу на наступне.

Частиною вісімнадцятою статті 17 Закону України "Про дипломатичну службу" передбачено, що дипломатичні ранги, як правило, присвоюються особам до досягнення граничного віку перебування на дипломатичній службі.

З наведеного вбачається, що право на присвоєння чергового рангу дипломатичні працівники мають протягом всього періоду перебування на дипломатичній посаді. У свою чергу, присвоєння чергового дипломатичного рангу не потребує звернення дипломатичного працівника, до відповідного органу щодо вирішення вказаного питання.

Таким чином, враховуючи, що позивач на час звернення до суду перебуває у трудових відносинах з МЗС України, тобто продовжує працювати в системі органів дипломатичної служби, відповідно має право на присвоєння чергового дипломатичного рангу, а тому суд приходить до висновку, що строк звернення до суду не пропущено.

В частині визнання протиправною, корупційною та дискримінаційною бездіяльності відповідача і його посадових осіб щодо забезпечення дотримання прав та законних інтересів позивача, виконання вимог чинного законодавства, а також рішень суду, що набрали законної сили, що призвело до виживання зі служби, утисків, створення несприятливих умов для подальшого проходження служби ОСОБА_1, суд звертає увагу на наступне.

Так, позивач у клопотанні від 08 лютого 2019 року зазначив, що поведінка відповідача стосовно його обов'язку виконувати рішення суду, що набрали законної сили, є проявом дискримінації у відношенні позивача у порівнянні з іншими дипломатичними службовцями, судові рішення стосовно яких відповідач виконав після набрання ними законної сили; посилаючись на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року в адміністративній справі №826/14366/16, яке набрало законної сили, позивач зазначив, що бездіяльність відповідача проявилась у невиплаті нарахованих коштів зарплати та добових витрат, є протиправною та дискримінаційною у порівнянні з іншими дипломатами - державними службовцями МЗС України; рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року в адміністративній справі №826/12705/16 підтверджується протизаконна поведінка відповідача, який своєю бездіяльністю, на яку скаржився позивач у адміністративному позові, зокрема щодо забезпечення дотримання його прав та законних інтересів, виконання вимог чинного законодавства, порушив права позивача, як матері, у зв'язку із чим відбулась її дискримінація у порівнянні з іншими громадянками України, у тому числі ті, які перебувають на державній службі в МЗС України, які після народження дитини отримали соціальну пільгу.

Надаючи правову оцінку викладеним доводам позивача, суд виходить з наступного.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначає Закон України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні".

За визначенням пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" передбачено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 14, стаття 1 Протоколу №12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах "Карсон та інші проти Сполученого Королівства", "Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії"). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія "інші ознаки" поширюється винятково на такі ознаки, які за своєю природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід'ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі "Петерка проти Чеської Республіки").

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Правову позицію аналогічного змісту викладено в постанові Верховного Суду України від 05 березня 2019 року у справі №686/1858/15-а.

Позивач вбачає дискримінацію зокрема в бездіяльності відповідача щодо виплати коштів та виконання рішень суду, які набрали законної сили.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, з метою з'ясування обставин існування дискримінації у конкретній ситуації застосовується триступеневий тест: по-перше, виявлення двох категорій осіб, які є порівнюваними та відмінними, оскільки відповідно до Конвенції, дискримінація передбачає належність людини до певної групи; по-друге, встановлення, чи дійсно члени цих двох груп оцінюються по-різному; і, по-третє, якщо так, то чи для цього є об'єктивні, обґрунтовані підстави.

У своїй заяві позивач зазначив про наявність на його думку такої персональної ознаки, як звинувачення відповідачем у проросійських поглядах та співпраці з "режимом ОСОБА_3".

Водночас, позивачем, у поданій позовній заяві не наведено жодних даних які б свідчили про те, що невиконання рішень суду, які набрали законної сили, невиплата коштів, ненадання відпустки по догляду за дитиною ґрунтується чи пов'язано із будь-якою, конкретно визначеною ознакою, у тому числі, як припускає позивач, звинувачення у проросійських поглядах та співпраці з "режимом ОСОБА_3".

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на рішення Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/12705/16, як на підтвердження прояву дискримінації щодо нього, з огляду на наступне.

Так, за результатами розгляду адміністративної справи №826/12705/16, Окружним адміністративним судом міста Києва прийнято рішення від 28 листопада 2018 року, яким визнано протиправною бездіяльність МЗС України щодо відмови в надані позивачу, на підставі заяви від 14 червня 2018 року, відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; зобов'язано надати ОСОБА_1 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У вказаному рішенні суд дійшов висновку, що саме бездіяльність відповідача призвела до несплати страхових внесків за позивача, відповідно право позивача на надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку повинно бути відновлено.

У свою чергу, протиправність дій чи бездіяльності відповідача не є безумовною підставою для встановлення факту дискримінації, оскільки відсутня обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками, а тому припущення позивача про обмеження його права на надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв'язку із звинуваченнями у проросійських поглядах та співпраці з "режимом ОСОБА_3" не можна пов'язувати з дискримінацією.

Будь-яких інших обґрунтувань щодо наявності в позивача певної ознаки (раса, колір шкіри, стать, вік тощо), на підтвердження факту дискримінації, позивачем не наведено.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить визнати протиправною, корупційною та дискримінаційною бездіяльність відповідача і його посадових осіб щодо виконання рішень суду, що набрали законної сили.

Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2016 року у справі №826/5097/16, яка набрала законної сили, визнано протиправною бездіяльність МЗС України щодо присвоєння ОСОБА_1 чергового дипломатичного рангу другого секретаря першого класу та зобов'язано вирішити питання щодо присвоєння ОСОБА_1 чергового дипломатичного рангу другого секретаря першого класу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2017 року в адміністративній справі №826/5863/16, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року, визнано протиправними дії МЗС України щодо передчасного відкликання позивача з посади другого секретаря по посаді першого секретаря Посольства України США та скасовано оскаржуваний наказ; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року в адміністративній справі №826/14366/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року, адміністративний позов задовольнити частково; стягнуто з Міністерства закордонних справ України на користь позивача 242,74 грн. та 117 доларів США; у задоволенні решти адміністративного позову відмовлено.

Судом встановлено що матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання вказаних судових рішень.

Разом з тим, частиною першою статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною дев'ятою статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Правові норми аналогічного змісту містить і нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною першою статті 382 Кодексом адміністративного судочинства України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не позбавлений був права звернутись до суду в порядку судового контролю за виконанням судового рішення.

Суд також звертає увагу на те, що позивачем не наведено у чому саме полягає корупційний характер бездіяльності відповідача в контексті заявлених позовних вимог.

Крім того, в матеріалах справи міститься клопотання позивача про окремий розгляд обставин винесення догани позивачу та винесення окремої ухвали з цього приводу від 03 жовтня 2018 року, у якому позивач просить на підставі статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України в ході розгляду даної справи дослідити обставини винесення позивачеві догани в липні 2014 року, і якщо під час такого розгляду буде виявлено порушення закону, постановити окрему ухвалу про визнання наказу МЗС України від 28 липня 2014 року №1699-ос "Про оголошення догани ОСОБА_1." таким, що створений безпідставно та з порушенням норм законодавства України.

Згідно наказу МЗС України від 28 липня 2014 року №1699-ос "Про оголошення догани ОСОБА_1." за порушення трудової дисципліни, пов'язане з відсутністю на робочому місці 01 липня 2014 року, оголошено догану ОСОБА_1, другому секретарю по посаді першого секретаря Посольства України в Сполучених Штатах Америки.

Матеріали справи підтверджують, що актом службового розслідування Національного агентства України з питань державної служби від 04 листопада 2014 року встановлено, що 11 серпня 2014 року ОСОБА_1 ознайомлена з наказом МЗС України від 28 липня 2014 року №1699-ос, що також підтверджується позивачем.

Наведене свідчить про те, що позивачу було відомо про прийняття вказаного наказу 11 серпня 2014 року, тобто за чотири роки до звернення до суду із даним позовом.

Частиною першою статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що крім прав та обов'язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд звертає увагу на те, що клопотання позивача про окремий розгляд обставин винесення догани позивачу та винесення окремої ухвали з цього приводу від 03 жовтня 2018 року не є заявою про зміну предмету або підстав позову, чи заявою про збільшення розміру позовних вимог.

При цьому, зі змісту позовних вимог вбачається, що наказ МЗС України від 28 липня 2014 року №1699-ос "Про оголошення догани ОСОБА_1." та дії щодо його прийняття, в межах спірних правовідносин не оскаржуються.

У свою чергу, посилання позивача на статтю 249 Кодексу адміністративного судочинства України є безпідставними, оскільки окрема ухвала суду - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення.

Так частинами першою-третьою статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов'язків, неналежного виконання професійних обов'язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

З наведеного вбачається, що окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому та може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено певне правопорушення, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про винесення окремої ухвали, в контексті заявлених у ньому вимог.

Враховуючи викладене, позовні вимоги нормативно і документально не підтверджуються, а отже не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, у межах спірних правовідносин не виявлено дій відповідача, які б відповідали ознакам дискримінації, у свою чергу позивач не довів обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Оскільки у задоволенні адміністративного позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1);

Міністерство закордонних справ України (01018, м. Київ, площа Михайлівська, 1; ідентифікаційний номер 00026620).

Суддя В.А. Кузьменко