Справа № 826/8493/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 травня 2019 року № 826/8493/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправним рішення
представники сторін:позивача - ОСОБА_2; відповідача - Матієк О.В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1) подала на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач або ГУ ДФС у м. Києві або Контролюючий орган), у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.01.2018 № .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.06.2018 (суддя Пащенко К.С.) позов ОСОБА_1 залишено без руху.

Позивачем усунуто недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2018 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду в підготовче засідання 27.09.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 30.10.2018.

30.10.2018 заслухавши в судовому засіданні представників сторін та зважаючи на заявлене останніми спільне клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд ухвалив адміністративну справу, відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (в подальшому - КАС України), розглядати в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

В якості підстав позову позивач вказує на безпідставність спірного податкового повідомлення-рішення та вважає його таким, що прийнято без належних фактичних підстав та обґрунтувань. Наголошує, що кошти, отримані від продажу товару за договором комісії підлягали поверненню комітенту, а тому не включались до складу валового доходу. Підкреслює, що під час здійснення підприємницької діяльності в перевіряємому періоді ним не допущено порушень, які б спричинили недоотримання податків бюджетом.

Відповідач в наданому суду відзиві на адміністративний позов проти задоволення позовних вимог заперечує, обґрунтовуючи тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення, прийняте за результатами перевірки, в повній мірі відображає факт порушення позивачем норм податкового законодавства. Просить суд не брати до уваги посилання ОСОБА_1 на положення статті 292 Податкового кодексу України, оскільки встановлене перевіркою порушення в частині заниження податку на додану вартість стосується періоду діяльності позивача, в якому останній перебував на загальній системі оподаткування. На думку Контролюючого органу, обставини щодо наявності у позивача обов'язку зареєструватись платником ПДВ з подальшими декларуванням та сплатою податкових зобов'язань в перевіряємому періоді підтверджується банківськими виписками та книгами обліку розрахункових операцій.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78, пункту 82.2 статті 82 Податкового кодексу України відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 24.06.2016 по 04.09.2017, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 24.06.2016 по 04.09.2017, за результатами якої складено акт від 22.12.2017 № 2748/26-15-42-03-.

Висновками вказаного акта перевірки встановлено порушення позивачем, зокрема, пункту 181.1 статті 181, пункту 183.2 статті 183, статті 187, пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого не визначено суму ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету у розмірі 517 708,00 грн., а саме по періодах: вересень 2016 року - 91 472,00 грн., жовтень 2016 року - 149 787,00 грн., листопад 2016 року - 118 898,00 грн., грудень 2016 року - 157 551,00 грн.

За результатами розгляду заперечення на акт перевірки пункти 1-3 висновків акта документальної позапланової виїзної перевірки від 22.12.2017 № 2748/26-15-42-03- залишені без змін; пункт 4 - викладений у новій редакції: абзац 2 пункту 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, а саме: несвоєчасно перераховано до бюджету єдиний соціальний внесок із сум заробітної плати, нарахованої особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на 20.03.2017.

25.01.2018 ГУ ДФС у м. Києві на підставі акта перевірки від 22.12.2017 № 2748/26-15-42-03- прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 647 135,00 грн. (основний платіж - 517 708,00 грн., штрафна (фінансова) санкція - 129 427,00 грн.).

За результатами оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення в адміністративному порядку, рішенням ДФС України від 17.04.2018 № 5535/18/99-99-11-02-01-14 податкове повідомлення-рішення від 25.01.2018 № залишено без змін, скаргу - без задоволення.

Незгода з рішенням суб'єкта владних повноважень обумовила звернення позивача до суду із відповідним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов'язки платників податків і зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (в подальшому - ПК України).

Так, податку на додану вартість присвячений розділ V ПК України.

У відповідності до приписів пункту 181.1 статті 181 ПК України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

При цьому, об'єктом оподаткування, згідно із підпунктом «б» пункту 185.1 статті 185 ПК України, є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Судом встановлено, що висновок про заниження позивачем податку на додану вартість зроблений відповідачем за результатами аналізу взаємовідносин платника із ТОВ «Київхліб» в перевіряємому періоді.

Зокрема, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (за договором - комісіонер) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київхліб» (за договором - комітент) укладений договір комісії від 01.07.2016 № 01/07-2016-КЦ, відповідно до умов якого комітент доручає, а комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за плату здійснити від свого імені та за рахунок комітента за комісійну плату (за договором - винагорода або плата) наступні юридично значимі дії: вчиняти правочини щодо продажу продукції, що належить комітенту та визначена відповідно до умов цього Договору (за договором - товар), фізичним та/або юридичним особам в роздріб або оптом за вибором комісіонера; оформляти і підписувати інші необхідні для здійснення продажу документи в інтересах комітента, а також діяти в інтересах комітента перед третіми особами з питань продажу товару, в тому числі, але не обмежуючись цим, здійснювати дії з підготовки та укладення від свого імені, але за рахунок комітента, відповідних договорів з третіми особами (за договором - покупці) щодо продажу (реалізації) товару комітента та передача за цими договорами зазначеного товару покупцям; зберігати товар комітента в належному стані у спеціально відведеному та обладнаному для такого зберігання місці, в температурному режимі та умовах, належних для відповідного виду (типу) товару, зазначених на упаковці товару або інших документах; вжиття заходів щодо просування товару на ринку споживчих товарів (на підставі окремої вимоги/запиту комітента); надання оперативної звітності та аналітичної інформації щодо стану реалізації товару (за запитом комітента); вчиняти інші дії, пов'язані з вищевказаними операціями, якщо комісіонеру необхідно для належного виконання доручень комітента за цим Договором, зокрема, завантаження/розвантаження товару на будь-який транспортний засіб (засоби) за його власним розсудом, переміщення та/або перевалка товару, укладення правочинів щодо зберігання та/або перевезення товару, інших правочинів. Загальна кількість, найменування та інші характеристики товару визначаються в супровідних документах: накладних або товарно-транспортних накладних, або товарних накладних або інших документах, за вибором та згодою сторін (за договором - супровідні документи). Загальна кількість товару становить сукупність проданого товару протягом дії цього Договору. Передача товару комісіонеру здійснюється окремими партіями протягом всього строку дії Договору силами та за рахунок комітента. Товар вважається переданим (разом з усіма ризиками щодо такого товару) комісіонеру з дати, відображеної в першому (за датою) супровідному документі. Право власності на товар належить комітенту та переходить від комітента до покупців з моменту їх продажу (реалізації) комісіонером. Комітент гарантує, що товар належить йому на праві власності, не є під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави й іншими засобами забезпечення виконання зобов'язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами чи державою, а аткож не є предметом будь-якого іншого обтяження або обмеження, передбаченого чинним законодавством України.

В підтвердження факту проведення господарських операцій (надання послуг) за вказаним договором позивачем надано суду копії:

- акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.07.2016 № 1 на суму 45 220,14 грн.;

- акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.07.2016 № 2 на суму 15 929,62 грн.;

- акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.08.2016 № 3 на суму 43 295,23 грн.;

- акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.08.2016 № 4 на суму 15 186,89 грн.;

- акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2016 № 5 на суму 43 982,78 грн.;

- акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2016 № 6 на суму 15 834,81 грн.;

- акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.10.2016 № 7 на суму 47 889,18 грн.;

- акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.10.2016 № 8 на суму 15 834,81 грн.;

- акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.11.2016 № 9 на суму 44 128,52 грн.;

- акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.11.2016 № 10 на суму 15 577,83 грн.

Загальний розмір комісійної винагороди за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2016 року, зазначеної в перелічених актах, становить 302 879,81 грн. (45 220,14 грн. + 15 929,62 грн. + 43 295,23 грн. + 15 186,89 грн. + 43 982,78 грн. + 15 834,81 грн. + 47 889,18 грн. + 15 834,81 грн. + 44 128,52 грн. + 15 577,83 грн.).

Крім того, отримана комісійна винагорода відображена позивачем в якості оподатковуваного доходу у поданій звітності за 2016 рік (звітна податкова декларація про майновий стан та доходи від 07.02.2017 № , з урахуванням уточнюючої від 07.04.2017 № ), що не заперечується відповідачем.

При цьому, подана позивачем звітність прийнята відповідачем, доказів встановлення камеральною перевіркою порушень при формуванні показників такої звітності суду не надано.

Натомість, ГУ ДФС у м. Києві доводить суду, що крім отриманої комісійної винагороди позивач мав включити до оподатковуваного доходу сплачену третіми особами вартість товарів, послуги щодо продажу яких надавались позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю «Київхліб» за договором комісії.

Відповідний висновок Контролюючий орган мотивує тим, що за результатами перевірки та згідно наданих до перевірки документів (банківські виписки, звіти комісіонера, лист ТОВ «Київхліб» по взаємовідносинам із позивачем) встановлено перерахування позивачем коштів за реалізований товар у розмірі 3 519 000,00 грн. протягом 2016 року на користь ТОВ «Київхліб» згідно договору комісії.

Проте, суд критично ставиться до відповідних висновків Контролюючого органу у зв'язку з наступним.

Згiдно зі статтею 1011 Цивільного кодексу України (нижче - ЦК України) за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Водночас, майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента (стаття 1018 ЦК України).

Частиною першою статті 1022 ЦК України визначено, що після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Аналогічні вимоги щодо обов'язку комісіонера передати комітенту одержане (перерахувати кошти, отримані від продажу товару не пізніше двох місяців, які обчислюються з дня продажу (реалізації) товару комісіонером покупцю) містить пункт 3.3 розділу 3 договору комісії від 01.07.2016 № 01/07-2016-КЦ.

З наведених положень слідує, що при укладанні договорів комісії на поставку товару комісіонер отримує товар від комітента для його подальшої передачі третім особам.

При цьому, отримавши товар від комітента, комісіонер не набуває статусу власника цього товару, а є лише зобов'язаною особою щодо передачі такого товару третім особам за укладеними з ними договорами.

Продаж (реалізація) товарів, згідно із підпунктом 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України, - це будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Таким чином, при відсутності переходу права власності на товар при його передачі від комітента до комісіонера, грошові кошти, отримані комісіонером (позивачем) від третіх осіб в якості оплати вартості товару та перераховані в подальшому на користь ТОВ «Київхліб» (комітент) на виконання вимог пункту 3.3 розділу 3 договору комісії, є оподатковуваним доходом саме ТОВ «Київхліб», а не позивача.

Отже, до оподатковуваного доходу позивача за 2016 рік належать лише суми комісійної винагороди, отриманої від ТОВ «Київхліб».

Загальний розмір отриманої комісійної винагороди за 2016 рік становить 302879,81 грн.

Зазначене підтверджується обставинами, викладеними вище і документами, які були предметом перевірки.

Відтак, оскільки сума оподатковуваного доходу позивача за 2016 рік сукупно не перевищує 1 000 000 гривень, суд доходить висновку про відсутність у позивача обов'язку зареєструватись платником податку на додану вартість з подальшим нарахуванням та сплатою податкових зобов'язань із вказаного податку.

Натомість, висновок відповідача про отримання позивачем станом на 01.09.2016 оподатковуваного доходу в розмірі, який перевищує 1 000 000 гривень, що покладений в основу оспорюваного податкового повідомлення-рішення, ґрунтується на припущеннях податкового органу, оскільки всі необхідні первинні документи були надані позивачем під час проведення перевірки.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

З огляду на припис наведеної норми процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішень контролюючого органу, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 6471,35 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у м. Києві.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 25.01.2018 № , яким ОСОБА_1 збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 647 135,00 грн. (основний платіж - 517 708,00 грн., штрафна (фінансова) санкція - 129 427,00 грн.).

3. Cтягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (адреса: 04655, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, ) понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 471,35 грн. (шість тисяч чотириста сімдесят одна гривня 35 копійок).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко