Справа № 1.380.2019.001222
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.001222
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Сільник Н.Є.

за участю:

представника відповідача - Ільків Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі - відповідач), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, викладену у листі від 22.03.2019 № К-2017/0-1725/0/37-19;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2.0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Свірзької сільської ради за межами населеного пункту Перемишлянського району Львівської області із врахуванням висновків суду у цій справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в січні 2019 року він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Свірзької сільської ради за межами населеного пункту Перемишлянського району Львівської області. При цьому позивач вказує, що розмір земельної ділянки та подані документи за змістом та кількістю відповідають приписам, визначених Земельним кодексом України. Проте відповідач листом від 22.03.2019 № К-2017/0-1725/0/37-19 відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, мотивуючи це відсутністю погодження сільської ради та розташуванням земельної ділянки, на яку претендував позивач, за межами Перемишлянського району. Позивач стверджує, що відповідач, відмовляючи у наданні дозволу, безпідставно посилається на доручення Віце-премєр-міністра України №37732/0/1-14 від 08.10.2014, рішення колегії Держземагенства України №2/1 від 14.10.2014 та доручення Голови Львівської обласної облдержадміністрації №13/0/6-15 щодо відсутності погодження сільської ради. Зазначає, що ст. 118 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) закріплено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою та розширеному тлумаченню не підлягає. Підстави для відмови, які зазначені відповідачем, не передбачені нормами ЗК України, відтак, на переконання позивача, на момент прийняття рішення не існувало жодних підстав для відмови у задоволенні клопотання. Оскаржуване рішення Головного управління Держгеокадастру у Львівській області ОСОБА_2 вважає протиправним, у зв'язку з чим просить позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтував тим, що підставою відмови, яка зазначена у листі від 22.03.2019 № К-2017/0-1725/0/37-19, є відсутність погодження Бібрської міської об'єднаної територіальної громади при прийнятті відповідачем рішення щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання дозволу на розробку проекту землеустрою, що унеможливлювало відповідачу передачу земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Відповідач зазначає, що оскільки Свірзська сільська рада Перемишлянського району ввійшла до складу Бібрської міської об'єднаної територіальної громади, таке погодження є обов'язковою передумовою, з огляду на приписи розпорядження Кабінету Міністрів від 31.01.2018 № 60-р України "Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об'єднаних територіальних громад". Таким чином, на думку відповідача, оскаржуване рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та з дотриманням норм чинного законодавства України, тому він заперечує проти позову у повному обсязі.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 22.03.2019 позовна заява залишена без руху.

Ухвалою від 02.04.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, судовий розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

05.04.2019 позивач подав заяву, якою уточнено предмет позову.

16.04.2019 через канцелярію суду уповноважений представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

23.04.2019 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) позивач має право змінити предмет або підставу позову, шляхом подання письмової заяви не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на те, що позивачем пропущено законодавчо встановлений строк, суд, керуючись приписами ст. 47 КАС України, протокольною ухвалою постановив повернути позивачу відповідну заяву з доданими до неї документами.

Станом на час розгляду справи інших заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

У судове засідання, під час якого суд здійснював розгляд справи по суті, з'явився представник відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач не прибув у судове засідання 23.04.2019, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду.

Частиною 1 ст. 205 КАС України регламентовано, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З огляду на те, що відсутні перешкоди для розгляду справи по суті, оскільки зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з'ясування обставин справи і прийняття судового рішення, суд вбачає можливим розглядати справу за відсутності позивача та його уповноваженого представника.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, якими вони обґрунтовуються, у їх сукупності та взаємозв'язку, суд установив такі фактичні обставини та відповідні до них правовідносини.

Позивач 05.03.2019 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель ненаданих у власність або постійне користування, яка розташована на території Свірзької сільської ради за межами населеного пункту Перемишлянського району. До клопотання ОСОБА_2 долучив кадастрову картку, копію паспорта та копію ідентифікаційного номера.

11.03.2019 відповідач скерував голові Бібрської міської об'єднаної територіальної громади Перемишлянського району листа "Про висловлення позиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" за вих. № К-2017/0-1424/0/37-19, яким просив висловити позицію щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, у тому числі заявнику ОСОБА_2

Як вбачається з листа Виконавчого комітету Свірзької сільської ради від 25.10.2018 №238, Свірзька сільська рада не заперечує щодо резервування за позивачем земельної ділянки поблизу території сільської ради за умови дотримання процедури, встановленої чинним законодавством України.

З довідки, виданої Перемишлянським Держгеокадастром у Львівській області від 12.11.2018 за вих. № 13-0.28-372/112-18, випливає, що земельна ділянка, що розташована за межами населеного пункту Свірзької сільської ради Перемишлянського району Львівської області, не являється земельною ділянкою, виділеною в натурі власникам земельних часток.

З матеріалів справи не вбачається, що спірну земельну ділянку було передано іншій особі, або що при вирішенні цієї справи порушуються права третіх осіб.

18.03.2019 Відділ у Перемишлянському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у листі за вих. № 304/411-19-0.28 повідомив відповідача, що на клопотання ОСОБА_2 неможливо надати належним чином оформлені документи, визначені Наказом Держземагенства України №83 від 31.03.2015, оскільки відповідно до надісланих викопіювань про місце розташування земельних ділянок неможливо визначити місце їх розташування.

22.03.2019 Головне управління Держгеокадастру у Львівській області за результатами розгляду клопотання листом "Про розгляд клопотання" № К-2017/0-1725/0/37-19 відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність.

Суд встановив, що підставами для відмови слугували такі обставини:

- на основі графічних матеріалів, долучених до клопотання та інформації, наданої Відділом у Перемишлянському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (лист №304/411-19-0.28 від 18.03.2019) неможливо ідентифікувати місце розташування пропонованої до відведення земельної ділянки;

- Свірзька сільська рада Перемишлянського району ввійшла до складу Бібрської міської об'єднаної територіальної громади. А тому, як зазначає відповідач, заявнику необхідно отримати погодження Бібрської міської об'єднаної територіальної громади. Окрім того, відповідач додатково повідомив позивача, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31.01.2018 проводиться інвентаризація земель сільськогосподарського призначення державної власності для подальшої передачі у комунальну власність Бібрської міської об'єднаної територіальної громади.

Позивач не погодився із відмовою відповідача у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, вважає дії протиправними, тому звернувся з цим позовом до суду з метою захисту свого порушеного права.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що змістом спірних правовідносин, які склалися між сторонами, є дотримання порядку при наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, який регламентований приписами ст. 118 Земельного кодексу України.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд врахував такі обставини справи та норми чинного законодавства.

Згідно із ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) регламентовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Пунктом а ч. 3 ст. 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно із п. «б» ч.1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Це положення кореспондується з приписами ст. 5 Закону України "Про особисте селянське господарство".

У ч. 3 ст. 116 ЗК України перераховано умови безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, однією з яких є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Надаючи оцінку оскаржуваній відповіді, якою позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, суд враховує наступне.

Механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови у передачі регламентовані нормами ЗК України.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з приписами ч. 7 вказаної норми відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, наведеними нормами встановлено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та визначені органи, уповноважені розглядати ці питання.

Аналізуючи зміст наведених законодавчих приписів, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. У свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.

При цьому, за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач може прийняти одне з таких рішень: або наказ про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або мотивована відмова у його наданні.

Таким чином, суд розцінює оскаржуване рішення як відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Матеріалами справи підтверджено, що звертаючись до ГУ Держгеокадастру у Львівській області, позивач дотримався передбачених ч. 6 ст. 118 ЗК України вимог до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність. За формою та змістом зазначена заява відповідала законодавчим положенням.

Ні в оскаржуваному листі, ні у відзиві на позовну заяву, відповідач жодних зауважень щодо поданих позивачем документів не вказав.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що чинним законодавством закріплено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відмова у наданні дозволу з інших підстав не допускається.

Однак із оскаржуваного рішення відповідача випливає, що у ньому не міститься жодної з передбачених законом підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. А тому, з огляду на приписи ч.7 ст. 118 ЗК України, суд не може вважати таку відмову вмотивованою.

На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не навів, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

Як на правову підставу для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок через відсутність погодження з боку Бібрської міської об'єднаної територіальної громади відповідач посилається на положення розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31.01.2018 "Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об'єднаних територіальних громад".

Втім, суд не бере до уваги такі доводи відповідача, з огляду на таке.

Цей нормативно-правовий акт не визначає питання виділення землі, оскільки таке регулювання чітко передбачено ЗК України.

Положення вказаного розпорядження не узгоджуються з приписами ЗК України у частині визначення механізму безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, як нормативно-правового акта вищої юридичної сили.

Суд зазначає, що законодавцем не внесено жодних змін, зважаючи на положення розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31.01.2018, у статтю 118 ЗК України, яка закріплює вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Європейський суд з прав людини у п. 71 рішення від 20.10.2011 у справі № 29979/04 «Рисовський проти України» зазначив, що принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Окрім того, суд враховує твердження відповідача, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Проте, разом з цим зазначає, що розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31.01.2018 не є тим нормативно-правовим актом, що регулює порядок надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельних ділянок у власність та не прийняте відповідно до певного закону чи на виконання такого закону, яким регулюються вимоги щодо обмеження розташування земельних ділянок.

До того ж, у ст. 6 ЗК України чітко регламентовано, що виключно до повноважень Верховної Ради України в галузі земельних відносин віднесено регулювання земельних відносин шляхом прийняття законів.

Посилаючись на розпорядження, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач діяв не на підставі та не в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, у т.ч. і ЗК України.

Отже, недотримання позивачем положень зазначеного розпорядження Кабінету Міністрів України у частині відсутності погодження з об'єднаною територіальною громадою, на переконання суду, не можна трактувати як відсутність законних підстав для надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2.0 га у власність для ведення особистого селянського господарства.

Також суд звертає увагу на те, що згадане розпорядження встановлює додаткові обмеження щодо можливості безоплатної передачі громадянам земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, які по суті не передбачені нормами ЗК України.

Оскільки порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, зокрема, порядок одержання дозволу на розроблення проекту землеустрою, регламентований безпосередньо ЗК України, посилання відповідача на розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31.01.2018, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є безпідставним.

Вирішуючи питання про правомірність рішення Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, оформлене листом «Про розгляд клопотання» від 22.03.2019 № К-2017/0-1725/0/37-19, необхідно виходити з меж повноважень органів виконавчої влади сфері розпорядження землями, визначених законом.

Суд не бере до уваги доводи позивача, що відповідач, відмовляючи у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою з підстави відсутності погодження сільської ради, протиправно та помилково посилався на доручення Віце-прем'єр-міністра України № 37732/0/1-14 від 08.10.2014, рішення колегії Держземагентства України № 2/1 від 14.10.2014 та доручення Голови Львівської облдержадміністрації № 13/0/6-15. При цьому суд виходить з того, що відповідач у листі, мотивуючи відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, взагалі не посилався на вказані документи. Крім того, положення згаданих нормативних актів не застосовуються до правовідносин, які склалися між учасниками спору, а тому не підлягають оцінці судом.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Головне управління Держгеокадастру у Львівській області при винесенні оскаржуваного рішення порушило вимоги статей 118, 122 ЗК України, тобто вийшло за межі своїх повноважень, оскільки право відступати від положень ЗК України та інших правових норм органам виконавчої влади не надано.

Таким чином, суд з'ясував, що рішення ГУ Держгеокадастру у Львівській області щодо розгляду заяви позивача про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості та добросовісності, а відтак є протиправним.

Окрім того, на переконання суду, відмова відповідача покладає на позивача додаткові обов'язки, які не передбачені нормами ЗК України.

Приписами ст. 2 КАС України регламентовано, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на наведене суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є протиправними, оскільки не відповідають критерію законності (п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України) та обґрунтованості (п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України).

Суд вважає за необхідне зазначити, що лист відповідача від 22.03.2019 № К-2017/0-1725/0/37-19 за змістом та формою не є ні відмовою у задоволенні заяви позивача, ні рішенням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Також зазначений лист не містить передбачених ч.7 ст. 118 ЗК України підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та вмотивованої відмови у його наданні. Відтак, такий документ не має правового значення і не може трактуватись, як належний розгляд заяви позивача з відповідного питання.

З аналізу вказаних вище норм вбачається, що відповідач, отримавши заяву позивача щодо надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність, повинен розглянути її та прийняти за результатом розгляду відповідне рішення, яке викладається у формі розпорядження. Однак, відповідачем не надано доказів про належний розгляд клопотання ОСОБА_2, зокрема, прийняття рішення у формі розпорядження.

Окрім цього, суд звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури відведення земельних ділянок» від 02.07.2013 №366-VII ч.7 ст.118 ЗК України доповнено абзацом 3 такого змісту: у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Такі зміни направлені на спрощення процедури відведення земельних ділянок у власність, зокрема запроваджено принцип мовчазної згоди на етапі отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки у випадку бездіяльності суб'єкта владних повноважень, внаслідок якої протягом місяця не розглянута заява про надання дозволу на виготовлення проектної документації, заявник має право здійснити замовлення проекту відведення земельної ділянки.

Між тим, можна констатувати, що наявність такої правової норми, яка надає позивачу можливість скористатися своїм правом, передбаченим абзацом 3 ч.7 ст.118 ЗК України на замовлення розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання (отримання) відповідного дозволу, не позбавляє його права, на підставі частин 10 і 11 цієї ж статті та ч.4 ст.118 ЗК України, ч.2 ст. 162 КАС України, на звернення до суду із позовом про визнання діянь відповідача протиправними та зобов'язання його вчинити дії по розгляду відповідного клопотання (заяви) позивача.

Частинами 10 та 11 ст. 118 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Аналіз норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб'єктів земельно-правової процедури є взаємопов'язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність. Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов'язковим. За такого правового регулювання, відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою фактично створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу, а тому може бути предметом судового оскарження.

Частина 10 ст. 118 ЗК України у взаємозв'язку з положеннями КАС України і конституційним правом особи на судовий захист свідчить про те, що відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути предметом судового оскарження, оскільки, фактично, створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу. У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб'єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред'являються до рішень суб'єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.

Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд дійшов висновку, що ненадання відповідачем ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою, за відсутності визначених у ч. 7 ст. 118 ЗК України підстав для відмови у його наданні, порушують права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування такого рішення.

Що стосується вимоги позивача зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Свірзької сільської ради за межами населеного пункту Перемишлянського району Львівської області, суд зазначає таке.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №333 від 29.09.2016, відповідач є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядкований, а згідно із п. 4.13 цього Положення розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою є виключною компетенцією уповноваженого органу.

Оскільки за результатами розгляду заяви позивача Головним управління Держгеокадастру у Львівській області не було прийнято рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову у його наданні, а надано лист-роз'яснення, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована на території Свірзької сільської ради за межами населеного пункту Перемишлянського району Львівської області.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, зазначеної у судовому рішенні.

Наведений висновок також відповідає вимогам ч. 4 ст. 245 КАС України, відповідно до якої, у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відтак, при повторному розгляду заяв, відповідачу в обов'язковому порядку необхідно врахувати висновки цього судового рішення.

З огляду на вищевикладене та з врахуванням усіх обставин справи, суд дійшов висновку, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, порушено і підлягає захисту, шляхом покладення на відповідача обов'язку повторно розглянути клопотання позивача.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та зважив усі аргументи сторін, які можуть вплинути на результат вирішення спору. Інші доводи сторін суд до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують вищевикладені висновки суду.

При цьому суд враховує та виходить з того, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007р. у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011 р. у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010 р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом зазначених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може трактуватися як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Отже, у цій справі такими доводами та доказами є саме ті, які зазначені у цьому рішенні суду і оцінку яким надав суд.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За правилами ч. 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів правомірність відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, з врахуванням принципів врахування всіх обставин справи та дотримання необхідного балансу між правами та інтересами позивача та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З урахуванням зазначеного, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи у їх сукупності, визначивши зміст спірних правовідносин, які виникли між сторонами, норми, які їх регулюють, суд дійшов переконання, що позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідач не спростував доводи позивача, наведені у позовній заяві, а суд не виявив на підставі наявних у матеріалах справи документів інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Згідно із ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 1536 (одна тисяча п'ятсот тридцять шість) грн 80 к., що підтверджується квитанціями № 15 від 01.04.2019 та № 0.0..1 від 05.04.2019, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області викладену у листі від 22.03.2019 №К-2017/0-1725/0/37-19.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2.0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Свірзької сільської ради за межами населеного пункту Перемишлянського району Львівської області.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (79018, м. Львів, пр. Чорновола, 4, ) за рахунок його бюджетних асигнувань 1536 (одна тисяча п'ятсот тридцять шість) грн 80 коп сплаченого судового збору на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 02.05.2019.

Суддя Р.М. Брильовський