Справа № 826/12003/18
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Степанюка А.Г., Файдюка В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві Державної адміністрації на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві Державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві Державної адміністрації, в якому просила суд:

- визнати протиправною відмову Управління праці і соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації у взятті на облік як внутрішньо переміщену особу ОСОБА_2;

- зобов'язати Управління праці і соціального захисту населення Солом'янському районної в місті Києві державної адміністрації зареєструвати ОСОБА_2 як внутрішньо переміщену особу та видати довідку про облік як внутрішньо переміщену особу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи своєї скарги, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Сторони у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів даної справи, в листопаді 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою щодо оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Листом від 15.11.2017 №240 Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації відмовило позивачу в оформленні та видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно до вказаного листа, відмова відповідача обґрунтована наступним:

1) у паспорті громадянина України відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим) на момент виникнення обставин, зазначених в статті 1 Закону;

2) надані документи не підтверджують факт проживання ОСОБА_2 на дату тимчасової окупації АР Крим - 20.02.2014;

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, а свої законні права та інтереси порушеними, позивач ОСОБА_2 звернулася з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Частино 2 ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" встановлено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Згідно частини 1 та 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до ч. 10 ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" заявнику може бути відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, якщо:

1) відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, визначені у статті 1 цього Закону;

2) у державних органів наявні відомості про подання завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки;

3) заявник втратив документи, що посвідчують його особу, до їх відновлення;

4) у заявника немає відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та відсутні докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені частиною сьомою цієї статті;

5) докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, не доводять факту проживання заявника на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці.

Особа має право звернутися із заявою повторно, якщо у неї з'явилися підстави, визначені у статті 1 цього Закону, або усунуті підстави для відмови у видачі довідки, передбачені цією статтею, чи оскаржити рішення про відмову у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи до суду.

За твердженням позивача, упродовж 2013-2015 p.p. вона проживала разом зі своєю мамою у квартирі своєї тітки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. Під час проживання в Криму позивач навчалася у ЗОШ №21 м. Сімферополь. У період з 13.02.2013 по 20.08.2014 позивач перебувала на ортодонтичному лікуванні у стоматологічні клініці міста Сімферополь, що розташована по вул. Леніна буд. 5/1 і кожні 2 тижні проходила необхідну корекцію системи. Дані обставини ОСОБА_2 підтверджує довідкою зі школи м. Сімферополь №21 від 16.07.2015 р. №667 та копією довідки лікаря Вахтіної Є.Б. від 20.08.2014 р.

Так, механізм видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, регулюється порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (далі - Порядок), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 "Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції".

Даним Порядком передбачено спосіб звернення до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, перелік документів, що подаються в такому випадку, та затверджено форму довідки. В свою чергу, наказом Міністерства соціальної політики України від 08.10.2014 року №738 затверджено форму заяви про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Відповідно до п.3 Порядку, заява про взяття на облік повинна містити зокрема відомості про зареєстроване та фактичне місце перебування заявника.

Згідно з п.8 Порядку, заявнику може бути відмовлено у видачі довідки, якщо: 1) відсутні обставини, що спричинили переміщення особи з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції; 2) втрачено або викрадено документи, що посвідчують особу, яка переміщується, та підтверджують громадянство України, до їх відновлення. У разі відмови у видачі довідки на вимогу заявника письмово повідомляється про підстави для такої відмови. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім'ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Проте, на думку колегії суддів, позивачем не було доведено обставин, з якими вищенаведені норми чинного законодавства передбачають набуття особою статусу внутрішньо переміщеної особи.

Так, у паспорті громадянки України ОСОБА_2 не міститься відмітки про реєстрацію її місця проживання на території тимчасово окупованої АР Крим на момент виникнення обставин, зазначених в статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", у зв'язку з чим остання з метою оформлення та видачі довідки про взяття її на облік внутрішньо переміщеної особи, повинна була надати докази на підтвердження факту проживання її на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення на час виникнення вищезазначених обставин.

Однак, як свідчать матеріали даної справи, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача права власності чи права оренди житла в АР Крим станом на 20.02.2014, у тому числі й доказів на підтвердження факту її проживання в гуртожитку чи готелі та проживання у цей період у тітки (довідки житлово-експлуатаційних служб/контор, тощо).

В свою чергу, наявна у справі довідка лікаря Вахтіної Є.Б. від 20.08.2014 була складена нею у довільній формі. При цьому, в матеріалах справи не міститься доказів на підтвердження реєстрації даної довідки відповідним медичним закладом, а сама довідка не супроводжується первинними формами медичної документації та жодним чином не підтверджує факт отримання статусу внутрішньо переміщеної особи.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх доводів ОСОБА_2 до позовної заяви було додано лише копію довідки № 667 від 16.07.2016 р., виданої директором муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу №21, міський округ Сімферополь республіки Крим, яка на думку останньої, підтверджує факт її навчання у ЗОШ №21 м. Сімферополь в 2014-2015 навчальних роках.

Оцінюючи надані позивачем докази в контексті вимог чинного законодавства, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

За приписами ч. 2 ст. 9 вказаного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Оскільки нормами чинного законодавства України не передбачено порядку створення муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу №21, міського округу Сімферополь республіки Крим, то в силу ч.3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вищевказана довідка є такою, що не створює жодних правових наслідків, у тому числі й в контексті спірних правовідносин.

Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства та оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість вимог даного позову та відсутність правових підстав для його задоволення.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно із частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 229, 311, 313, 308, 315, 317, 321, 322, 328, 329, 331 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві Державної адміністрації - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві Державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Степанюк А.Г.

Суддя Файдюк В.В.

Повний текст постанови виготовлено - 25.04.2019р.