Справа № 620/4246/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4246/18
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Горяйнова А. М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року, суддя Тихоненко О.М., в справі за адмінінстративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України про визнання відмови незаконною та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся з адмінінстративним позовом до Чернігівського окружного адміністративного суду про визнання незаконною відмови у встановленні позивачу статусу ветерана військової служби та видачі посвідчення «ветеран військової служби» та зобов`язання встановити статус ветерана військової служби і видати посвідчення «ветерана військової служби».

Відповідно до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі рішення про задоволення позовних вимог.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 28.11.2018 року № 322/1/18 дск з 28.12.2018 Чернігівський обласний військовий комісаріат переформовано у Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

Згідно наказу військового комісара Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 28.12.2018 № 1 з 28.12.2018 Чернігівський обласний військовий комісаріат припинив функціонування, а на його базі діє Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (а.с.39-40).

Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням (категорія 1) серії НОМЕР_1 (а.с.10).

У жовтні 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою щодо видачі посвідчення Ветерана військової служби (а.с.41).

Відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої комісії № 43 від 02.03.2017 року захворювання позивача пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.43).

З довідки МСЕК від 18.05.2017 року серії АВБ № 032363 вбачається, що позивачу встановлена ІІІ група інвалідності, причина інвалідності захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.46).

Згідно довідки Південно-західної залізниці по Дарницькій дистанції цивільних споруд в період з 10.11.1987 року по 13.11.1987 року та з 03.12.1987 року по 04.12.1987 року позивач перебував на роботах по будівництву і монтажу Арки 2 біля станції пересадочна (а.с.18).

Протоколом № 29 від 25.10.2017 року позивачу відмовлено у у встановлені статусу ветерана військової служби (а.с.47-49), про що останнього повідомлено листом від 30.10.2017 року № 5/3845 с (а.с.12).

У грудні 2018 року позивач повторно звернувся до відповідача з проханням переглянути рішення та надати письмову відповідь, на що 10.12.2018 року відповідач надіслав на адресу позивача лист № 5/5518 с, в якому зазначив, що з приводу даного питання вже надавалась вичерпна відповідь (а.с.16).

Закон України від 24.03.1998 року № 203/98-ВР Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист (далі - Закон) встановлює статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, визначає основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національної поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, та членів їх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві.

Відповідно до ст. 5 Закону ветеранами військової служби визнаються громадяни України:

1) які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;

2) особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

3) особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 20 років і більше;

4) військові пенсіонери, нагороджені медаллю "Ветеран Збройних Сил СРСР" за законодавством колишнього Союзу РСР;

5) які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Таким чином вказаною вище нормою визначено вичерпний перелік осіб та обставин при наявності яких настає право на встановлення статусу ветерана військової служби.

Так, позивач є особою з інвалідністю 3 групи, що в свою чергу виключає право останнього на отримання статусу ветеран військової служби відповідно до вимог Закону України від 24.03.1998 року № 203/98-ВР Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання позивача на довідку Південно-західної залізниці по Дарницькій дистанції цивільних споруд (а.с.18), як на доказ виконання обов`язків військової служби в зоні відчуження по ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій не приймається судом до уваги, оскільки позивач направлявся на роботи від підприємства з яким перебував у трудових відносинах, участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС під час проходження військової служби чи служби у військовому резерві не приймав, не був ні військовослужбовцем, ні резервістом.

Відповідно до частини 1-3 статті 24 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу початком проходження військової служби вважається:

1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу;

2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;

3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;

4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачу правомірно відмовлено у встановленні статусу ветеран військової служби та видачі відповідного посвідчення, оскільки останній є особою з інвалідністю ІІІ групи та його інвалідність не пов`язана з виконанням службових обов`язків.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду м. Києва від 14 березня 2019 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Горяйнов А. М.