Справа № 1340/5799/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 рокуЛьвів№ 857/3394/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Брильовський Р.М.), ухвалене в порядку письмового провадження в м.Львові 24 січня 2019 року у справі № 1340/5799/18 за позовом ОСОБА_3 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приватне підприємство «Реліквія» про скасування постанови та зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

03.12.2018 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Управління), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приватне підприємство «Реліквія», просив: скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.02.2012 ВП № 26720369, винесену ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області; зняти арешт, накладений на все майно боржника - ПП «Реліквія» постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.02.2012 ВП № 26720369 винесеної ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області шляхом припинення чинності заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику - ПП «Реліквія», шляхом вилучення з Реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження за №12181327 накладеного на підставі постанови державного виконавця ППВР УДВС ГУЮ у Львівській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.02.2012 ВП № 26720369.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням господарського суду Львівської області від 16.08.2012 у справі №5015/1892/12 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №401 від 23.02.2011, який був підставою для прийняття 17.02.2012 постанови ВП №26720369 про арешт майна боржника, а постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2012 у справі №2а-8367/12/1370 визнано незаконною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області від 15.08.2012 про повернення виконавчого документа стягувачеві по ВП №26720369. Суд першої інстанції встановив, що передбачені чинним законодавством законні підстави для обтяжень на вищевказане майно відсутні. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано доведено підстави для скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.02.2012 по ВП №26720369.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року та у задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що винесення постанови про арешт майна боржника в рамках виконавчого провадження ВП №26720369 спрямоване на забезпечення виконання вимог виконавчого документу та на момент вчинення виконавчої дії не порушувало жодних прав та законних інтересів позивача. Скаржник вказує, що завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 47 Закону № 606 не тягне за собою зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання. Також зазначає, що завершення виконавчого провадження № 26720369 здійснено 15.08.2012, тобто до винесення судового рішення про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Скаржник звертає увагу, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що суд першої інстанції повно, об'єктивно та всебічно дослідив матеріали справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. Третя особа явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи в порядку встановленому статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 23.02.2011 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. вчинено виконавчий напис за реєстровим №401 про звернення стягнення на нежитлові приміщення, загальною площею 284,1 кв.м, позначені за планом земельної ділянки літерами з 84-13 по 84-24, що знаходяться в АДРЕСА_1 реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно НОМЕР_1 що належать на праві власності ПП «Реліквія» на користь ПАТ «Кредобанк» в сумі 939 277,06 грн.

24.05.2011 державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №26720369 з виконання виконавчого напису нотаріуса №401 від 23.02.2011.

17.02.2012 державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №26720369, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить ПП «Реліквія» у межах суми звернення стягнення - 939 277,06 грн., заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ПП «Реліквія» лише в межах суми боргу.

15.08.2012 державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, згідно з якою виконавчий документ - виконавчий напис нотаріуса №401 від 23.02.2011 повернуто стягувачеві ПАТ «Кредобанк» на підставі пункту 1 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10.05.2018 у справі №3В/813/47/18 замінено стягувача у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого напису від 23.02.2011 за реєстровим №401, вчиненого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., зі стягувача ПАТ «Кредобанк» на стягувача ОСОБА_3, ухвала набрала законної сили 10.05.2018.

31.10.2018 ОСОБА_3 звернувся у ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області із заявою про припинення примусових заходів, просив вжити у ВП №26720369 заходів, передбачених частиною 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме зняти арешт, накладений на все майно ПП «Реліквія» та припинити чинність заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ПП «Реліквія», вилучити з Реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження за №12181327, накладеного на підставі постанови державного виконавця ППВР УДВС ГУЮ у Львівській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.02.2012 ВП №26720369.

Листом від 15.11.2018 ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області повідомило ОСОБА_3, що підстави для задоволення заяви щодо зняття арешту з майна, накладеного в рамках виконавчого провадження ВП №26720369 відсутні.

Вважаючи, що наявність арешту, котрий залишається накладеним, перешкоджає сторонам (ОСОБА_3 та ПП «Реліквія») врегулювати правовідносини позасудовим шляхом, ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку встановлено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, чинний на час винесення постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та про повернення виконавчого документа стягувачеві, (далі - Закон № 606-XIV) відповідно до статті 57 якого арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону.

Статтею 49 Закону № 606-XIV встановлено вичерпний перелік підстав за яких виконавче провадження підлягає закінченню.

Відповідно до частини 2 статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, за заявою стягувача виконавче провадження вважається завершеним, проте зняття арештів з майна боржника Законом № 606-XIV передбачено не було. Тобто виникала ситуація, коли виконавче провадження завершено, однак арешт, накладений на майно (кошти) боржника, залишався чинними, що мало на меті недопущення відчуження майна боржником в період між поверненням виконавчого документу стягувачу та повторним пред'явленням виконавчого документу до виконання.

Проте, в подальшому, законодавцем у статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII вирішено питання зняття арешту з майна у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його письмовою заявою.

В свою чергу, рішенням Господарського суду Львівської області від 16.08.2012 у справі № 5015/1892/12 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №401 від 23.02.2011, який був підставою для прийняття 17.02.2012 постанови ВП №26720369 про арешт майна боржника, а постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2012 у справі №2а-8367/12/1370 визнано незаконною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області від 15.08.2012 про повернення виконавчого документа стягувачеві по ВП №26720369.

Отже, за таких обставин відповідач позбавлений можливості відновити виконавче провадження за відсутності самого виконавчого документа.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

В свою чергу відповідно до положень частини 1 статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

За таких обставин, визнання рішенням Господарського суду Львівської області від 16.08.2012 у справі №5015/1892/12 таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №401 від 23.02.2011, є підставою для закінчення виконавчого провадження та, як наслідок, зняття арешту, накладеного на майно боржника, однак відповідачем рішення про закінчення виконавчого провадження з вказаних підстав прийнято не було, оскільки 15.08.2012 державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

При цьому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даній справі спору про право власності не виникає, а тому відсутні підстави для застосування частини 1 статті 60 Закону № 606-XIV (частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII) та звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття арешту.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи вказане, суд першої інстанції, реалізуючи встановлене частиною 1 статті 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, з метою забезпечення ефективного способу захисту та поновлення порушеного права, враховуючи положення статті 74 Закону №1404-VIII (щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби), статті 287 КАС України, дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.02.2012 по ВП 26720369, винесену ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області, та як наслідок зняття арешту, накладеного на все майно боржника - ПП «Реліквія» постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.02.2012 ВП 26720369 шляхом вилучення з в Реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження за №12181327 накладеного на підставі постанови державного виконавця ППВР УДВС ГУЮ у Львівській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.02.2012 ВП 26720369.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви за яких постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.02.2012 по ВП № 26720369 підлягає скасуванню та на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права і вірно обрано ефективний спосіб захисту прав позивача. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 287, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 1340/5799/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 02.05.2019