Справа № 761/29883/18
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 травня 2019 року № 761/29883/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

03.08.2018 ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, у якому просить суд:

"- визнати протиправною відмову ЦО УПФУ щодо осучаснення його пенсійного забезпечення та виплати недорахованого;

- зобов'язати УПФУ перерахувати від часу призначення йому пенсії до прийняття рішення судом:

його пенсійне забезпечення відповідно до ст. 56, 57, 58 ЗУ № 796-12 і ч.2 ст. 42 ЗУ № 1058-15, провести відповідні виплати; нарахувати і виплатити йому недоплачені суми;

доплату за шкоду здоров'ю у відповідності до ЗУ № 796-12, нарахувати і виплатити йому недоплачені суми;

доплату за понаднормовий стаж у відповідності до ч. 2 ст. 56 ЗУ № 796-12, провести нарахування недоплачених сум;

- зобов'язати УПФУ провести індексацію його пенсійного забезпечення, нарахування і виплату недоплачених сум відповідно до ч. 1 ст. 67 ЗУ № 796-12, ч. 1 ст. 42 ЗУ № 1058-15, і у повній відповідності до ЗУ № 491-5 від 06.02.2003 "Про індексацію грошових доходів населення" і Порядку проведення індексації грошових доходів населення № 1078 від 17.07.2003 тощо."

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем безпідставно відмовлено у перерахунку його пенсії. На переконання позивача, останній має право на перерахунок пенсії відповідно до порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, Закону України № 491-5 "Про індексацію грошових доходів населення".

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2018 адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

24.09.2018 адміністративна справа № 761/29883/18 надійшла до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою суду від 02.10.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 761/29883/18 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

24.10.2018 представником відповідача Шляховою М.Р. подано до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Зазначила, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, а також йому виплачується додаткова пенсія у фіксованому розмірі як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2). Стверджує, що відповідачем у відповідності з чинним законодавством вже було здійснено перерахунок пенсії за віком з 01.10.2017 із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) за 2014, 2015, 2016 роки із застосуванням величини одного року страхового стажу, у зв'язку з чим було осучаснено пенсійне забезпечення позивача. У свою чергу додаткова пенсія у фіксованому розмірі як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2) індексації не підлягає.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2019 допущено заміну первинного відповідача у справі - Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві; витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію пенсійної справи ОСОБА_1

Відповідно до ухвали суду від 18.03.2019 до виконуючого обов'язки начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Задерейко І.С. застосовано заходи процесуального примусу у вигляді стягнення штрафу в дохід Державного бюджету України.

Ухвалою суду від 19.03.2019 витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію пенсійної справи позивача.

29.03.2019 на виконання ухвали суду від 19.03.2019 представником відповідача подано до суду копію пенсійної справи позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та додаткову пенсію особі, що належать до категорії 2, за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

26.02.2018 позивач звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України з заявою про перерахунок пенсії чорнобильця, в якій просив надати детальні розрахунки призначеної йому пенсії, відомості про перерахунки; у випадку, якщо розмір нарахувань менший передбаченого законами, провести нарахування належних йому коштів та здійснити йому виплату з дати призначення пенсії у 2002 році (а.с. 10).

За результатами розгляду заяви Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України листом від 28.03.2018 № 17584/05 повідомило, що останнім було проведено перевірку щодо правильності нарахування пенсії, опрацьовано матеріали пенсійної справи протягом всього часу пенсійного забезпечення, за результатом яких прав на перерахунок пенсії на інших умовах, ніж ті, що передбачені чинним законодавством, не виявлено. Крім того, у листі зазначені детальні розрахунки призначеної ОСОБА_1 пенсії та відомості про перерахунки (а.с. 13-14).

Не погодившись з відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що його страховий стаж дорівнює трудовому та складає 564 повні місяці (46 років, 11 місяців, 11 днів).

Водночас, відповідач стверджує, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 521 повні місяці (43 роки, 5 місяців, 15 днів).

З протоколу Солом'янського районного управління ПФУ № 92586 від 05.04.2002 вбачається, що станом на 03.04.2002 (дату звернення) повний страховий стаж ОСОБА_1 складав 31 рік 11 місяців 25 днів, після якого і до тепер ОСОБА_1 продовжує працювати. У свою чергу останній перерахунок пенсії здійснювався за його заявою від 30.10.2017.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Стаття 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; коефіцієнт страхового стажу - величина, що визначається відповідно до цього Закону для обрахування страхового стажу при обчисленні розміру пенсії у солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Стаття 25 наведеного Закону встановлює формулу за якою розраховується коефіцієнт страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії.

Таким чином, трудовий стаж не є тотожним поняттям страховому стажу, який використовується при обчисленні розміру пенсії у солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менш як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. Перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати (доходу), з якої обчислена пенсія.

Таким чином, різниця у розрахунках сторін полягає у тому, що позивач враховує весь період роботи, у той час як відповідач враховує лише періоди роботи, за які сплачувались щомісячні страхові внески. Крім того, ОСОБА_1 враховує також період роботи після останнього перерахунку пенсії у 2017 році, а відтак його розрахунок не ґрунтується на нормах матеріального права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З наявних в матеріалах справи документів, наданих учасниками справи, судом встановлено, що сума місяців страхового стажу після останнього перерахунку у 2017 році складає повний 521 місяць, відтак, твердження позивача щодо невірно визначеного відповідачем коефіцієнту страхового стажу є помилковим.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у ОСОБА_1, який після призначення пенсії продовжував працювати, виникне право на перерахунок пенсії, у тому числі щодо коефіцієнту страхового стажу, зі спливом 24 місяців після останнього перерахунку, відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими.

Щодо твердження позивача, що його понаднормований страховий стаж складає 22 повні роки, а не 18, як розрахував відповідач, суд зазначає наступне.

З протоколу Солом'янського районного управління ПФУ № 92586 від 05.04.2002 вбачається, що ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком по досягненню ним 50 років на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції від 17.01.2002.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Стаття 12 вказаного Закону встановлювала, що право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Стаття 15 зазначеного Закону передбачала, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, зокрема, 10 років для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 01.07.1986 незалежно від кількості робочих днів, а з 01.07.1986 по 31.12.1986 - не менше 5 календарних днів.

Оскільки ОСОБА_1 є особою, яка працювала територіях радіоактивного забруднення з 26.06.1986 по 30.06.1986 (5 днів у трикратному розмірі), що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2) та довідкою Федерації професійних спілок України від 02.04.2002, то на нього розповсюджувались пільги щодо зменшення пенсійного віку на 10 років.

Враховуючи, що на дату призначення пенсії позивачу, у зв'язку з досягненням ним 50 років, його повний страховий стаж складав 31 рік, 11 місяців, 25 днів, при мінімальному стажі роботи не менше 25 років, а останній перерахунок пенсії здійснювався за його заявою від 30.10.2017, то на дату звернення до суду понаднормовий страховий стаж складає саме 18 років, а не 22.

З огляду на вищевказане, у ОСОБА_1, який після призначення пенсії продовжував працювати, виникне право на перерахунок пенсії, у тому числі щодо збільшення трудового стажу, зі спливом 24 місяців після останнього перерахунку, відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а відтак його позовні вимоги в даній частині є необґрунтованими.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно зі статтею 49 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Як вбачається з матеріалів справи, з 2012 року позивач отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та додаткову пенсію особі, що належать до категорії 2, за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Оскільки ОСОБА_1 отримує пенсію за віком саме на підставі статей 26 - 29 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а не пенсію за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, до нього не застосовуються положення статей 55 - 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Таким чином, Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" розповсюджуються на позивача виключно у частині, яка регулює розмір та порядок отримання додаткової пенсії особі, що належать до категорії 2, за шкоду, заподіяну здоров'ю.

З матеріалів пенсійної справи не вбачається, що ОСОБА_1, починаючи з 2012 року по сьогодні, звертався до відповідача з заявою щодо зміни обчислення пенсії за віком з загального пенсійного законодавства, передбаченого Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", на спеціальне пенсійне законодавство, передбачене Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до частини першої статті 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, віднесеним до категорії 2, щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, призначається у розмірі 30 процентів мінімальної пенсії за віком.

Поряд з цим, Законом України "Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік", який набрав чинності 19.06.2011, доповнено Прикінцеві положення пунктом 4, згідно якого в 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 745, яка набрала чинності 23.07.2011.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" установлено, що у 2012 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік. Аналогічне правове регулювання спірних правовідносин знайшло своє відображення й у наступних Законах України про Державний бюджет України на 2013-2018 роки.

На виконання Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" Кабінетом Міністрів України 23.11.2011 прийнято постанову № 1210, яка набрала чинності 01.01.2012 (далі - Постанова № 1210).

Так, згідно пункту 13 Постанови № 1210 щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виплачується особам, що належать до категорії 2, у розмірі 170,82 гривні.

Таким чином, додаткова пенсія є фіксованою доплатою до пенсії за віком, яка не підлягає перерахунку.

Вищевказані норми протягом 2011 - 2018 років змін не зазнавали, неконституційними не визнавались, отже, підлягали застосуванню з часу набрання ними чинності.

За правилами статті 63 Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначені у Бюджетному кодексі України.

Відповідно до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачене законом про Державний бюджет України.

Пунктом 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного кодексу установлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Прикінцеві та перехідні положення були доповнені зазначеним пунктом згідно Законом України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності з 01.01.2015.

Зазначені положення Закону України від 28.12.2014 № 79-VІІІ "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" неконституційними не визнавались, положення постанови Кабінету Міністрів України № 1210 є також чинними.

Аналогічні висновки щодо застосування відповідних правових норм відображені у постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 363/4916/16-а.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з урахуванням вимог Постанови № 1210, діяв у межах повноважень та у спосіб, визначені приписами чинного законодавства.

Щодо вимоги Позивача провести індексацію його пенсійного забезпечення, нарахування і виплату недоплачених сум відповідно до частини першої статті 67 Закону України № 796-12, частини першої статті 42 Закону України № 1058-15, у повній відповідності до Закону України № 491-5 "Про індексацію грошових доходів населення" і порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, то, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до відповідача з заявою від 26.02.2018 щодо перерахунку пенсії чорнобильця, а не про індексацію пенсії, а від так його звернення до суду із вказаною позовною вимогою є передчасним.

Суд враховує, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Основного Закону закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини другої статті 95 Конституції України тільки законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Крім того, у вказаному рішенні Конституційним Судом України також було зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений.

У рішенні від 25.01.2012 №3-рп/2012 Конституційним Судом України було зазначено, що суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціальною захисту за рахунок коштів Державною бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції України та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у тому числі нормативно-правових, актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, право встановлювати тимчасові обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України", яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того суд стверджує, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс ("золоту середину") до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому ЄСПЛ зазначає, що зменшення розміру пенсії мабуть було зроблено державою через економічну політику і фінансові труднощі.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 205, 229, 241 - 246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII.

Суддя В.П. Катющенко