Справа № 807/320/18
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/1760/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Чопко Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 807/320/18 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області, першого заступника начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицика Василя Івановича про визнання протиправною та скасування постанови, -

суддя в 1-й інстанції - Ващилін Р. О.,

час ухвалення рішення - 17.12.2018 року, 17:11 год,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - 27.12.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Управління Держпраці у Закарпатській області, першого заступника начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицика В. І., в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Закарпатській області №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року про накладення на нього штрафу у розмірі 781830,00 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої станції не встановлено підстави для призначення та проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1, не надано оцінки факту ненадання інспекторами наказів та посвідчення (направлення на перевірку) позивачу перед здійсненням інспекційного відвідування; крім того, при складанні акту №ЗК/63/214/АВ від 29 березня 2018 року допущено численні суперечності та неточності при констатації змісту порушень, а сам факт наявності таких порушень не підтверджено належними та допустимими доказами. Апелянт також вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність ознак трудових правовідносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки позивачем долучено цивільно-правові договори, укладені із зазначеними фізичними особами, акти прийому наданих послуг, що підтверджує цивільно-правових характер вказаних відносин. Крім того, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 року у справі №303/1863/17, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.41 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито у зв'язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення; вказана постанова, на думку апелянта, має у спірних правовідносинах преюдиціальне значення відповідно до ч.4 ст.78 КАС України. Апелянт також звертає увагу на те, що відповідальність передбачена абз.1 ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.2 ст.41 КУпАП є одним видом відповідальності, а відповідно до ч.1 ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи наведене, вважає, що постанова про накладення штрафу №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року є неправомірною та підлягає скасуванню. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що постанова про накладення штрафу №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року прийнята правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, яке регулює підстави та порядок проведення контролю за додержанням законодавства про працю. Також зазначив, що факт порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч.1,3 ст.24 КЗпП України, а саме: допуск до роботи фізичних осіб без укладення трудового договору та без оформлення трудових відносин у встановленому законом порядку, стверджується належними та допустимими доказами, зокрема, відповідно до листа Головного управлінні Пенсійного фонду України у Закарпатській області №7259/04.03 від 29 травня 2018 року, відповідно до поданої ФОП ОСОБА_1 звітності цивільно-правові договори ним у період з 01 січня 2018 року до 29 травня 2018 року не укладалися; крім того, на виконання вимог припису про усунення виявлених порушень №ЗК/63/214/АВ/П від 29 березня 2018 року позивач уклав трудові договори з ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_10, що також підтверджується листом Головного управлінні Пенсійного фонду України у Закарпатській області №7259/04.03 від 29 травня 2018 року. Відповідач також зазначив, що оскільки постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 року у справі 303/1863/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.41 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито у зв'язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, то постанова Управління Держпраці у Закарпатській області №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року про накладення на нього штрафу у розмірі 781830,00 грн. є єдиним рішення про застосування до позивача юридичної відповідальності за цим фактом. Таким чином, оскаржувана постанова про накладення штрафу №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року є правомірною та скасуванню не підлягає. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Позивач (апелянт) - ОСОБА_1 та представник позивача - ОСОБА_11 у судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у його відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача (апелянта) і його представника, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 28 по 29 березня 2018 року посадовими особами Управління Держпраці у Закарпатській області на підставі наказу "Про проведення інспекційного відвідування" від 14 березня 2018 року №40, проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 та встановлено, що ФОП ОСОБА_1 за місцем здійснення підприємницької діяльності не уклав трудові договори з сімома найманими працівниками, що здійснювали трудові функції підсобних працівників у деревообробному цеху, а саме з: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, чим порушим вимоги ч.3 ст.24 КЗпП України.

За результатами проведеного інспекційного відвідування складено акт №ЗК/63/214/АВ від 29 березня 2018 року.

На підставі вказаного акта головний державний інспектор Управління Держпраці у Закарпатській області Хланта І. Ю. виніс припис про усунення виявлених порушень №ЗК/63/214/АВ/П від 29 березня 2018 року, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 зобов'язано усунути у строк до 09 квітня 2018 року виявлені під час проведення інспекційного відвідування порушення ч.3 ст.24 КЗпП України.

29 березня 2018 року головний державний інспектор Управління Держпраці у Закарпатській області Хланта І. Ю. склав протокол про адміністративне правопорушення №ЗК/63/(2)/214/АВ/П/ПТ від 29 березня 2018 року, в якому зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч.1,3 ст.24 КЗпП України, а саме: допуск до роботи фізичних осіб без укладення трудового договору та без оформлення трудових відносин у встановленому законом порядку, що є адміністративним правопорушенням, передбаченим ч.3 ст.41 КУпАП.

Листом від 03 квітня 2018 року ФОП ОСОБА_1 повідомив Управління Держпраці у Закарпатській області про виконання вимог припису №ЗК/63/214/АВ/П від 29 березня 2018 року.

Розглянувши акт інспекційного відвідування №ЗК/63/214/АВ від 29 березня 2018 року, начальник Управління Держпраці у Закарпатській області прийняв рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЗК/63/(2)/214/АВ/П/ПТ-ТД від 29 березня 2018 року.

За результатами розгляду справи про накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування №ЗК/63/214/АВ від 29 березня 2018 року перший заступник начальника Управління Держпраці у Закарпатській області виніс постанову №ЗК/63/(2)/214/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу у розмірі 781830,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч.1,3 ст.24 КЗпП України, а саме: допуск до роботи фізичних осіб без укладення трудового договору та без оформлення трудових відносин у встановленому законом порядку, стверджується належними та допустимими доказами, а тому оскаржувана постанова про накладення штрафу №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року прийнята правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, яке регулює підстави та порядок проведення контролю за додержанням законодавства про працю.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1, 4, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 100 утворено територіальні органи Держпраці, зокрема Головне управління Держпраці у Закарпатській області.

Відповідно до ст.12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 08 вересня 2004 року № 1985-1V, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (далі - Порядок № 295).

Таким чином, Головне управління Держпраці у Закарпатській області як територіальний орган Держпраці уповноважене на здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю фізичними особами-підприємцями, зокрема, у формі інспекційних відвідувань, за наслідками яких складати акти перевірок та за наявності порушень - приписи про їх усунення.

П.5 Порядку № 295 передбачає, що інспекційні відвідування проводяться: 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у пп.1, 2, 4-7 цього пункту; 4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю; 5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю; 6) за інформацією: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДФС та її територіальних органів; Пенсійного фонду України та його територіальних органів; 7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ від 14 березня 2018 року № 40 "Про проведення інспекційного відвідування" в частині проведення інспекційного відвідування позивача винесено на підставі звернення ОСОБА_12 про використання ФОП ОСОБА_1 найманої праці без офіційного працевлаштування.

Відповідно ч.1 до ст.5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Ч.1 ст.3 вказаного Закону зазначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз'ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених ч.1 ст.7 цього Закону ( ч.7,8 ст.5 Закону).

Письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає (ч.1 ст.8 Закону).

Як вбачається з матеріалів справи, заява ОСОБА_12 про можливе використання позивачем праці незареєстрованих осіб не відповідає вищевказаним законодавчим вимогам, оскільки не містить обов'язкових реквізитів, зокрема не зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина ОСОБА_12

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про дотримання відповідачем вимог Порядку № 295 щодо наявності законних підстав для проведення інспекційного відвідування позивача.

Щодо суті виявленого під час вказаного інспекційного відвідування порушення позивачем ч.3 ст.24 КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, при проведенні інспекторами праці інспекційного відвідування встановлено, що ФОП ОСОБА_1 за місцем здійснення підприємницької діяльності не уклав трудові договори з сімома найманими працівниками, що здійснювали трудові функції підсобних працівників у деревообробному цеху, а саме з: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, чим порушив вимоги ч.3 ст.24 КЗпП України.

Ч.3 ст.24 КЗпП України передбачає, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 17 червня 2015 року №413 "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв'язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п'ятьма особами. Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Згідно з абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати і винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Таким чином, підставою для застосування штрафних санкцій, абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, є факт допущення без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує на підприємстві певну трудову функцію, що у сукупності з іншими притаманними ознаками надає їй статусу працівника підприємства, а підприємство щодо неї є суб'єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При цьому, цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але для цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, оскільки метою договору є отримання певного матеріального результату, послуги. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Натомість, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляються актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема, нормами ЦК України.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Отже, відносини, які виникають з цивільно-правового договору про надання послуг не є тотожними трудовим правовідносинам, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та виконавцем.

Висновки аналогічного змісту також викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17 та від 26 вересня 2018 року у справі №822/723/17.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 березня 2019 року ФОП ОСОБА_1 (замовник) та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (виконавці) уклали цивільно-правові угоди по виконанню робіт на території деревообробного цеху, термін дії угод - з 27 березня 2018 року по 27 червня 2018 року.

Вказані роботи виконані та, відповідно, ФОП ОСОБА_1 оплачені у розмірі 700 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи актами прийому наданих послуг до вищевказаних цивільно-правових угод.

Таким чином, у спірних правовідносинах цивільно-правові договори між позивачем та фізичними особами укладалися для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання певних результатів праці; у зв'язку з досягненням зазначеної мети взаємовідносини між позивачем та відповідними працівниками припинилися.

Колегія суддів звертає увагу на те, що укладені угоди не містять обов'язку виконавців дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, обов'язку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

Крім того, позивач надав податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з нього податку за звітний період: 2 квартал 2018 року, відповідно до якого у вказаний період у ФОП ОСОБА_1 за цивільно-правовим договорами працювало 7 осіб.

Також позивачем надано підтвердження відображення в податковій звітності сум винагороди за договорами цивільно-правового характеру, а саме: відповідно до банківських виписок від 30 травня 2018 року ФОП ОСОБА_1 сплатив військовий збір у розмірі 73,50 грн., що підтверджується меморіальним ордером № від 29 травня 2018 року, податок на доходи фізичних осіб, що сплачуться податковими агентами із доходів платника податку у розмірі 882 грн., що підтверджується меморіальним ордером № від 29 травня 2018 року та єдиний соціальний внесок у розмірі 1078,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № від 29 травня 2018 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що тлумачення відповідачем змісту цивільно-правових угод як таких, що насправді містять ознаки трудового договору, є таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах та чинному законодавстві, та свідчить про помилковість висновку про порушення позивачем ч.3 ст.24 КЗпП України.

Ч.1 ст.265 КЗпП України передбачає, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом ч.3,4 ст.265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 ГК України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також КУпАП.

Відповідно до ч.3 ст.41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.3 ст.41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Колегія суддів звертає увагу, що штраф, передбачений ч.2 ст.265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф, передбачений ч.3 ст.41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

При цьому, ст.265 КЗпП України і ст.41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року.

Вказаний закон передбачав введення ст.265 КЗпП України фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість ст.41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв'язку з повідомленням ним про порушення вимог закону іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто ключовою відмінністю цих двох статей є суб'єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст.265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст.41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин

Разом з тим, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КзПП України та ч.3 ст.41 КУпАП, повністю збігаються суб'єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

В обох випадках у санкціях статті передбачений один й той самий вид стягнення - штраф у грошовій формі. Тобто, обидві відповідальності, передбачені абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.3 ст.41 КУпАП, є за своєю сутністю штрафними (каральними), і жодна з них не має ознаки правовідновленої (компенсаційної) відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі №814/2156/16 (адміністративне провадження № К/9901/17864/18) та від 22 квітня 2019 року у справі №806/2143/18 (адміністративне провадження №К/9901/4571/19), і відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням Держпраці у Закарпатській області за допуск позивачем фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору складено протокол про адміністративне правопорушення №ЗК/63/(2)/214/АВ/П/ПТ від 29 березня 2018 року та направлено адміністративні матеріали до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області для прийняття рішення щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 року у справі № 303/1863/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.41 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито у зв'язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Вказана постанова суду відповідно до приписів ч.4 ст.78 КАС України має преюдиціальний характер.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів вважає, що постанова Управління Держпраці у Закарпатській області №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу у розмірі 781830,00 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.

Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є підставними та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Відповідно ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Закарпатській області понесені позивачем судові витрати у розмірі 19353,19 грн. (1762,00 грн. за подання позовної заяви та 17591,19 грн. за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. 139, 242, 243, 246, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 807/320/18 скасувати, та прийняти постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Закарпатській області №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Закарпатській області () на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 19353 (дев'ятнадцять тисяч триста п'ятдесят три) грн. 19 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий - суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.