Справа № 826/6799/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06 травня 2019 року № 826/6799/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Шарій А.А., представників позивача Пілягіна О.В., Кирикилиці А.П., представника відповідача Грицаєнка Р.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бора Б» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

27.04.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Бора Б» (ТОВ «Бора Б») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.01.2018 №, № та №.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.05.2018 відкрито провадження у справі і призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

Правова позиція позивача з урахуванням додатково наданих пояснень зводиться до того, що висновки відповідача викладені в акті перевірки №203/26-15-14-07-02/38474081 від 27.12.2017 є необґрунтованими в частині встановлених в ході перевірки порушень ТОВ «Бора Б» вимог Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (ПК України) під час здійснення господарських взаємовідносин з TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ». Позивач зазначає, що такі висновки ґрунтуються на неналежних доказах.

Також позивач зазначає, що податкова перевірка, результати якої відображено в акті №203/26-15-14-07-02/38474081 від 27.12.2017 призначена відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21.09.2017 у справі №757/54559/17-к, що винесена по матеріалах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000477 від 18.05.2017. Водночас, судового рішення (обвинувального вироку, ухвали про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили, у кримінальному провадженні, по якому призначено та проведено контролюючим органом перевірку, на момент складання контролюючим органом спірних податкових повідомлень-рішень від 26.01.2018 прийнято не було, у відповідача не було правових підстав приймати оскаржувані рішення з огляду на вимоги пункту 36 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Крім того, позивач вказав, що реальність господарських операцій з TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB «ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ», оплата та подальше використання у господарській діяльності придбаного товару підтверджується відповідними первинними документами.

Відповідач подав письмове заперечення на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позову ТОВ «Бора Б» посилаючись на висновки, викладені в акті перевірки №203/26-15-14-07-02/38474081 від 27.12.2017, згідно яких не підтверджено реальність господарських операцій ТОВ «Бора Б» з TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB «ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ». Зауважив, що керівники та засновники вказаних контрагентів позивача надали свідчення про непричетність до діяльності вказаних підприємств.

В судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній зяві, додаткових поясненнях та наданих у справу доказах.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмово викладену позицію.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками судового процесу, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21.09.2017 у справі №757/54559/17-к, винесеної по матеріалах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000477 від 18.05.2017, призначено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Бора Б», з питань дотримання вимог податкового законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також з метою документального підтвердження господарських відносин, надання та отримання товарів і послуг, іншим контрагентам, підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку зазначених підприємств за період з 01.01.2016 по 21.09.2017.

Проведення перевірки доручено працівникам Державної фіскальної служби України у строки встановлені ПК України.

В період з 12.12.2017 по 18.12.2017, на підставі направлень на перевірку від 12.12.2017 №1075/26-15-14-07-02, №1076/26-15-14-07-02, №4527/26-15-14-03-02, №3192/26- 15-14-06-03 та від 13.12.2017 №8200/26-15-14-09 виданих ГУ ДФС у м. Києві, згідно підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України та на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21.09.2017 у справі №757/54559/17-к, а також наказу ГУ ДФС у м. Києві від 08.12.2017 №14366, працівниками ГУ ДФС у м. Києві проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Бора Б» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 21.09.2017, валютного - за період з 01.01.2016 по 21.09.2017, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2016 по 21.09.2017.

За результатами перевірки складено акт №203/26-15-14-07-02/38474081 від 27.12.2017.

В ході перевірки виявлені та зафіксовані в акті порушення ТОВ «Бора Б» вимог:

- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, внаслідок чого за 2016 рік занижено податок на прибуток на 511 418,00 грн, за І півріччя 2017 року завищено податок на прибуток на 10 469 грн, за півріччя 2017 року занижено від'ємне значення податку на прибуток на 511 704 грн.

- пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на суму 312 884 грн, у тому числі: за серпень 2016 року на 24994 грн; за жовтень 2016 року на 26991 грн; за листопад 2016 року на 143792 грн; за грудень 2016 року на 117107 грн.

- підпункту 212.1.15 пункту 212.1 статті 212, підпункту 212.3.4, пункту 212.3 статті 213 та пункту 14.1 статті 14 ПК України, ТОВ «Бора Б» здійснювало операції з реалізації пального на суму 77 159,40 грн, без реєстрації платником акцизного податку.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки №203/26-15-14-07-02/38474081 від 27.12.2017, ТОВ «БОРА Б» подано заперечення від 12.01.2018 № 12/01/2018-2 на даний акт перевірки. Проте, ГУ ДФС у м. Києві листом від 23.01.2018 №2806/10/26-15-14-07-02-15 про результати розгляду заперечення ТОВ «БОРА Б», висновки до акту перевірки залишено без змін.

26.01.2018 на підставі вказаних висновків акту перевірки №203/26-15-14-07-02/38474081 від 27.12.2017 ГУ ДФС у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання ТОВ «БОРА Б» за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 639 272,5 грн, в тому числі на 511 418 грн за податковим зобов'язанням та на 127 854,5 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання ТОВ «БОРА Б» за платежем податок на додану вартість на загальну суму 391 105 грн, в тому числі на 312 884 грн за податковим зобов'язанням та на 78 221 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- №, яким за порушення підпункту 212.1.15 пункту 212.1 статті 212, підпункту 212.3.4, пункту 212.3 статті 213 та пункту 14.1 статті 14 ПК України та на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 117.3 статті 117 до ТОВ «БОРА Б» застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 77 159,4 грн.

Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями ТОВ «БОРА Б», оскаржило їх в адміністративному порядку шляхом подання скарги від 06.02.2018 №06/02/2018-1 до Державної фіскальної служби України. Однак, рішенням про результати розгляду скарги від 03.04.2018 №11771/6/99-99-11-01-01-15 Державна фіскальна служба України відмовила у задоволенні вказаної скарги та залишила без змін податкові повідомлення-рішення від 26.01.2018 №, №, №.

Позивач не погодився із результатами адміністративного оскарження та вважаючи податкові повідомлення-рішення від 26.01.2018 №, №, № протиправними, звернувся до суду із даним позовом.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється, якщо отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки або постанову органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора, винесену ними відповідно до закону.

Встановлено, що перевірка ТОВ «БОРА Б», результати якої відображені в акті №203/26-15-14-07-02/38474081 від 27.12.2017 за висновками якого ГУ ДФС у м. Києві прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, призначена на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21.09.2017 у справі №757/54559/17-к, винесеної по матеріалах кримінального провадження №0000477 внесеного 18.05.2013 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 28, частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України.

Щодо дати внесення кримінального провадження №0000477 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, суд зазначає, що в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 21.09.2017 у справі №757/54559/17-к, допущено описку, адже інформація з Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про внесення кримінального провадження №0000477 до Єдиного реєстру досудових розслідувань саме 18.05.2013.

01.09.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо зменшення податкового тиску на платників податків» від 17.07.2015 №655-VIII.

Згідно із вказаним Законом підрозділ 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України доповнено пунктом 36, відповідно до якого у разі якщо судом за результатами розгляду кримінального провадження про кримінальне правопорушення, яке було розпочато до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо зменшення податкового тиску на платників податків» і предметом якого є податки, збори, винесено обвинувальний вирок, що набрав законної сили, в якому встановлена несплата податкових зобов'язань або винесена ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами з цього питання, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки приймається контролюючим органом протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання цим контролюючим органом відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили.

Відповідно до частини пятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд України в постанові від 02.03.2017 у справі №815/7169/16 зазначив, щодо перевірок, які проводяться у межах кримінальних проваджень про кримінальні правопорушення, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо зменшення податкового тиску на платників податків», то у цьому випадку податкові повідомлення-рішення за результатами перевірок, розпочатих та закінчених до 01.09.2015, розпочатих до, але закінчених після 01.09.2015, а також розпочатих та закінчених після 01.09.2015, приймаються протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили.

Посилання відповідача в цій частині на постанову Верховного Суду від 28.02.2019 у справі №826/10838/15 суд вважає безпідставними, адже висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28.02.2019 не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

Зокрема, у вказаній постанові з аналізу норми пункту 86.9 статті 86 ПК України, суд зазначив, що чинна редакція ПК України містить обмеження лише щодо прийняття податкових повідомлень-рішень стосовно таких платників податків, де відносно їх посадових осіб відкрито кримінальне провадження; це правило не поширюється на контрагентів таких юридичних осіб, яким є позивач. Оскільки, стосовно посадових осіб позивача кримінальне провадження не відкрито, а тому, дія пункту 86.9 статті 86 ПК України на спірні правовідносини, не поширюється.

Суд звертає увагу на те, що пункт 86.9 статті 86 ПК України виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо зменшення податкового тиску на платників податків». Отже, на момент проведення перевірки та прийняття спірних рішень пункт 86.9 статті 86 ПК України виключено, тому відсутні підстави для його застосування до спірних правовідносин.

Крім того, відповідно до пункту 86.9 статті 86 ПК України, у разі якщо грошове зобов'язання розраховується контролюючим органом за результатами перевірки, проведеної з обставин, визначених підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, щодо кримінального провадження, у якому розслідується кримінальне правопорушення стосовно посадової особи (посадових осіб) платника податків (юридичної особи) або фізичної особи - підприємця, що перевіряється, предметом якого є податки та/або збори, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки приймається таким контролюючим органом протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання цим контролюючим органом відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили.

Водночас, пункт 36 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, на відміну від пункту 86.9 статті 86 ПК України, не містить застереження про застосування лише до випадків прийняття контролюючим органом рішення про нарахування грошового зобов'язання за результатами перевірки, проведеної з обставин, визначених підпунктом 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, щодо кримінального провадження, у якому розслідується кримінальне правопорушення стосовно посадової особи (посадових осіб) платника податків (юридичної особи) або фізичної особи-підприємця, що перевіряється.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи відсутність судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами) з відміткою про набрання законної сили у кримінальному провадженні №0000477, яке ще перебуває на стадії досудового розслідування, суд погоджується із доводами позивача про передчасне прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень до винесення обвинувального вироку або ухвали про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами, які набрали законної сили.

Отже, податкові повідомлення-рішення від 26.01.2018 №, №, №, прийняті в порушення пункту 36 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України з огляду на передчасність їх прийняття, а тому суд вважає, що наявні підстави для визнання їх протиправними та скасування.

Крім того, судом досліджено, викладені в акті №203/26-15-14-07-02/38474081 від 27.12.2017, висновки податкового органу щодо заниження ТОВ «БОРА Б» податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість.

Вказані висновки ґрунтуються на позиції відповідача, що реальність здійснення господарських операцій ТОВ «БОРА Б» з TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB «ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ» належним чином документально не доведена. Відповідач вважає, що позивачем та вказаними контрагентами лише оформлювались окремі первинні документи та податкові накладні без фактичного виконання контрагентами обумовлених операцій, чим створювалась видимість реального здійснення операцій та правомірності. Вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою заниження фінансового результату, не мають реального товарного характеру.

Судом встановлено, що в період який охопила перевірка ТОВ «БОРА Б» перебувало у господарських правовідносинах зокрема з наступними контрагентами:

1) TOB «ІМЕКС КОМПАНІ» згідно договору поставки №Б-021034 від 01.08.2016;

2) TOB «САЛУС ГРУПП» згідно договору поставки №Б-021043 від 31.10.2016;

3) ТОВ «ЕФЕКТ МАРКЕТ» згідно договору поставки №Б-021044 від 13.10.2016;

4) ТОВ «ЮНІВЕСТ-ІНВЕСТ» згідно договору поставки №Б-021045 від 21.11.2016.

В обґрунтування нереальності господарських операцій ТОВ «БОРА Б» з TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB «ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ» відповідач вказує, що вказані контрагенти не могли постачати товари на користь ТОВ «БОРА Б» та здійснювали діяльність, спрямовану на документальне оформлення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди особам з метою штучного формування податкового кредиту та витрат. В обґрунтування вказаного висновку відповідач зазначає про:

1) відсутність у зазначених постачальників ресурсів, основних засобів, технічних та технологічних можливостей, необхідних для постачання товарів;

2) відсутності у ланцюгу постачання вказаних контрагентів товарів, які постачались позивачу;

3) наявність негативної інформації про TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB «ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ» отриманої із матеріалів досудового розслідування окремих кримінальних проваджень, зокрема поясненнях та заявах директорів вказаних підприємств про непричетність до господарської діяльності вказаних товариств.

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 ПК України).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Підпунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За вимогами частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту та витрат виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв'язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту та витрат, зокрема, це: не пов'язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Судом встановлено, що наявними в матеріалах справи первинними документами підтверджується реальність постачання товарів від TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB «ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ» на користь ТОВ «БОРА Б», оплати та використання вказаних товарів в господарській діяльності ТОВ «БОРА Б».

При цьому, суми податкового кредиту, сформованого позивачем за наслідками таких операцій відображені у відповідній декларації з податку на додану вартість, податкові накладні сформовані за результатами таких операції зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

До того ж, в пункті 3.1.2.4 акта перевірки №203/26-15-14-07-02/38474081 від 27.12.2017 зазначено, що порушень реєстрації податкових накладних не встановлено.

Верховний Суд України в постанові від 29.03.2017 у справі №826/11082/14 зазначив, що первинні документи, які стали підставою для формування суб'єктом господарювання податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, видані контрагентом, діяльність якого мала ознаки фіктивного підприємництва, та підписані від імені особи, яка заперечила свою участь у його діяльності, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум до податкового кредиту та визначених пунктом 138.1 статті 138 ПК витрат є безпідставними.

У постанові від 14.03.2017 у справі №826/757/13 Верховний Суд України вказує, що недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв'язку з цим юридично дефектних первинних документів, і незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв'язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Верховний Суд у рішенні у справі №2а-7075/12/2670 від 16.01.2018 констатує, що первинні документи є неналежними, адже підписані особою, яка значилась директором товариства, проте фактично ніякого відношення до діяльності товариства не мала, що встановлено в межах розслідування кримінальної справи за фактом вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 205, частинами першою та третьою статті 358 Кримінального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту, є Кримінально процесуальний кодекс України.

Відповідно до частини першої статті 23 Кримінально процесуального кодексу України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частина четверта статті 95 Кримінально процесуального кодексу України визначає, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, протоколи допиту чи пояснення, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.

Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, пояснення чи інші матеріали досудового розслідування, а також ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій, не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві. Тобто, доказове значення в адміністративному процесі може мати виключно вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 16.01.2018 у справі №2а-7075/12/2670, від 26.06.2018 у справі №808/2360/17, та Верховним Судом України у постановах від 12.04.2016 у справі №826/17617/13, від 05.03.2012 у справі №21-421а11 та від 22.09.2015 у справі №810/5645/14.

З мотивів викладених вище суд зазначає, що ні на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, ні станом на час розгляду даної справи в суді вироки щодо посадових осіб TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB «ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ» не існували.

Тому, посилання відповідача на наявність негативної інформації про TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB «ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ», за відсутності відповідних вироків, суд не може розцінювати як доказ нереальності господарських операцій позивача з вказаними контрагентами.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача в частині порушення контрагентами позивача положень законодавства, суд враховує правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №813/4931/13-а, від 06.02.2018 у справі №802/4940/14, згідно якої податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку.

Тобто, у разі підтвердження товарності здійснених поставок та реальності надання послуг, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентом, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.

Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.

Тому, можливі порушення контрагентами позивача вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та сплати податків спричиняє негативні наслідки саме для них, а не для позивача.

Разом з цим, позивачем надано до суду копії первинних документів, які підтверджують реальність господарських операцій з вказаними контрагентами.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Також суд зважає, що контролюючим органом не доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні станом на здійснення господарських операцій з позивачем у контрагентів TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB «ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ» ресурси та матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для здійснення поставок товарів, обумовлених укладеними договорами з позивачем.

Водночас, відсутність достатніх (саме на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів не може беззаперечно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань.

Посилання відповідача на відсутність придбання постачальниками TOB «ІМЕКС КОМПАНІ», ТОВ «САЛУС ГРУПП», TOB «ЕФЕКТ МАРКЕТ», ТОВ «ЮНІВЕСТ- ІНВЕСТ» товарів, які було поставлено на користь позивача, а також отримання вказаними контрагентами позивача від постачальників товарів широкої номенклатури, які знаходяться в різних категоріях та сегментах ринку не можуть слугувати доказом нереальності господарських операцій позивача із вказаними контрагентами, адже позивач не зобов'язаний перевіряти наявність у ланцюгу постачання контрагента наявності факту придбання окремих товарів чи наявність законних підстав набуття контрагентом прав на предмет поставки.

При цьому, відповідачем також не подано належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків або можливої фіктивності його постачальника, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем та його контрагентами розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Суд також акцентує увагу на принципі індивідуальної відповідальності за вчинене порушення (частина друга статті 61 Конституції України).

Відповідно до частина друга статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України», якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку, то у разі підтвердження факту отримання послуг, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені виконавцем, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи (постанови Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №813/4931/13-а, від 06.02.2018 у справі №802/4940/14).

Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.

Тому, можливі порушення контрагентом позивача вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та сплати податків спричиняє негативні наслідки саме для нього, а не для позивача.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Таким чином, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем не доведено обґрунтованості висновків перевірки та правомірності оскаржуваних рішень, суд вважає, що наявні підстави для захисту прав позивача у судовому порядку шляхом визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.01.2018 №, № та №.

Частинами першою, сьомою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а згідно наявного у справі платіжного доручення №816 від 20.04.2018 позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 16 613,05 грн, то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бора Б» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 26.01.2018 №, № та №.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бора Б» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 16 613,05 грн (шістнадцять тисяч шістсот тринадцять гривень п'ять копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бора Б» (місцезнаходження юридичної особи: 02140, місто Київ, вулиця Лариси Руденко, будинок 6-А, офіс 718; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 38474081).

Відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві (місцезнаходження юридичної особи: 04213, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 39439980).

Повний текст рішення складено й проголошено в судовому засіданні 06.05.2019.

Суддя О.М. Чудак