Справа № 810/952/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2019 року

Київ

справа №810/952/17

адміністративне провадження №К/9901/41987/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2017 (суддя-доповідач: Дудін С.О.)

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.07.2017 (головуючий-доповідач: Грибан І.О., судді: Беспалов О.О., Парінов А.Б.)

у справі №810/952/17

за позовом ОСОБА_4

до Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області

про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Херсонській області), в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 № 16657-13 про визначення податкового зобов'язання із орендної плати за земельну ділянку на 141580,62 грн.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.07.2017, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 № 81534-1301 у частині визначення податкового зобов'язання із орендної плати за земельну ділянку на 100514,12 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій у частині задоволених позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм пунктів 288.1, 288.2, 288.5 ст. 288, пунктів 289.2 та 289.3 ст. 289 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). За доводами касаційної скарги, відповідачем було правомірно розраховано позивачу суму податкового зобов'язання із орендної плати за земельну ділянку із розміру, встановленого у договорі оренди, із врахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки. Судами не були враховані коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки землі, а також тих обставин, що нормативна грошова оцінка не переглядалась з моменту укладання договору.

Позивач не реалізував своє процесуальне право подання заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на правовому титулі оренди у позивача знаходиться земельна ділянка загальною площею 4.00 га рекреаційного призначення, яка розташована на території Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області за договором оренди землі від 11.08.2008, укладеного із Генічеською райдержадміністрацією. Пунктом 5 цього договору визначено, що нормативна грошова оцінка становить 156729,00 грн. Пунктом 9 цього договору розмір щорічної орендної плати встановлений у розмірі трикратного розміру земельного податку, що становить 64840,00 грн.

Відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 № 16657-13 про визначення податкового зобов'язання із орендної плати за земельну ділянку за 2016 рік на 141580,62 грн. При цьому контролюючий орган виходив із визначеного договором оренди землі від 11.08.2008 розміру орендної плати із врахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

За визначенням підпункту 14.1.147 пункту 14.1 ст. 14 ПК плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності;

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, ПК визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата) (підпункт 14.1.136. пункту 14.1 ст. 14 ПК).

Відповідно до пункту 288.1 ст. 288 ПК підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної податкової політики.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (пункт 288.4 цієї статті).

Пунктом 288.5 ст. 288 ПК встановлені обмеження щодо мінімального та максимального розміру річної суми орендної плати.

Так підпунктами 288.5.1 та 288.5.2 цього пункту встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: 288.5.1. не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки; 288.5.2. не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

При цьому підпунктом 288.5.3 визначено, що річна сума платежу із орендної плати може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

Тобто, законодавець визначив нижню та верхню граничні межі річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Зміст вказаних правових норм свідчить, що з набранням чинності ПК річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим або більшим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 ст. 288 ПК.

Згідно з пунктом 289.1 ст. 289 ПК для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Відповідно до пункту 289.2 цієї статті центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І : 100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

У разі якщо індекс споживчих цін не перевищує 100 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 100.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Висновки судів попередніх інстанцій при вирішенні спору відповідають правильному змісту правового регулювання вищевказаних норм. Так суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробили обґрунтований висновок про неправомірність визначення позивачу податкового зобов'язання із орендної плати за земельну ділянку у розмірі, який перевищує 12% нормативної грошової оцінки земельної ділянки. При цьому судом були враховані значення коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки за період із 2008-2016 роки (2008 рік - 1,152; 2009 рік - 1,059; 2010-2014 роки - 1,00; 2015 - 1,249; 2016 рік-1,433).

Доводи контролюючого органу щодо того, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проводилася з 2008 року не впливає на правильність висновків судів попередніх інстанцій, так як ОДПІ при розрахунку податкового зобов'язання згідно з оспорюваним податковим повідомленням-рішенням використовувала те ж саме значення показника цієї оцінки. Доводів про визначення нормативної грошової оцінки в іншому розмірі ОДПІ не наводить.

Доводи, наведені відповідачем у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

У відповідності до норм частини 1 ст. 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги. Отже судові рішення у частині відмови у задоволенні позову перегляду не підлягають.

Відповідно до частини 1 ст. 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Генічеської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.07.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко