Справа № 826/10787/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 травня 2019 року № 826/10787/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просить: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо утримання з пенсії Позивача сум податку на доходи фізичних осіб за період з лютого 2015 року по вересень 2017 року; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь Позивача суму завданої шкоди внаслідок протиправного утримання з пенсії податку на доходи фізичних осіб у сумі 37653,03 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2018 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відбулося звуження змісту та обсягу його конституційного права на пенсійне забезпечення внаслідок застосування відповідачем норми Податкового кодексу України, яка не відповідає положенням Конституції України, а отже, відповідачем протиправно відраховувався з пенсії податок на доходи фізичних осіб.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти позову заперечив та зазначив, що дії пенсійного органу щодо утримання з пенсії позивача податку на доходи фізичних осіб та військового збору з виплатою 85% розміру пенсії є правомірними. Вказує, що посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 у справі № 1-6/2018, як на підставу для скасування утримання пенсії за період з лютого 2015 року по вересень 2017 року не підлягає врахуванню, оскільки даним рішенням визнано неконституційними положення абз. 1 п. п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України з моменту проголошення судового рішення, тобто з 27.02.2018.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач є пенсіонером за віком, отримує пенсію та як пенсіонер перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві.

Як убачається з довідки Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про розмір призначеної та фактично отриманої пенсії від 04.07.2018 №8594 за період з лютого 2015 року по вересень 2017 року з пенсії Позивача Відповідачем відраховано 37635,03 грн.

Позивач зазначає, що починаючи з 01.02.2015 з його пенсії сукупно утримано 37635,03 грн податку на доходи фізичних осіб, з огляду на що, пенсія що нараховувалась, щомісячно зменшувалась на суми ПДФО, які утримував відповідач.

Вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо утримання з пенсії позивача сум податку на доходи фізичних осіб за період з лютого 2015 року по вересень 2017 року протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Розглянувши адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Приписами ст. 19 Конституції України установлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788) та Податковим кодексом України.

Так, у відповідності до пунктів 8.1., 8.2. статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов'язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Підпунктом 9.1.2. статті 9 Податкового кодексу України передбачено, що до загальнодержавних податків належить податок на доходи фізичних осіб.

При цьому, у відповідності до частини 4 статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ пенсії не підлягають оподаткуванню.

В той же час, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України №71-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким внесені зміни до Податкового та Бюджетного кодексів України.

Зокрема, підпунктами 162.1.1, 162.1.3, пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України встановлено, що починаючи з 01 січня 2015 року платниками податку на доходи фізичних осіб є, у тому числі, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як із джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, податковий агент.

Об'єктом оподаткування резидента, відповідно до підпунктів 163.1.1., 163.1.2., 163.1.3. пункту 163.1. статті 163 Податкового кодексу України, є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Також, пунктом 164.11 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України (в редакції станом на 01 січня 2015 року) ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата). Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, до суми такого перевищення застосовується ставка 20 відсотків.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджету на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року №80-VIII, з 01 січня 2015 року розмір мінімальної заробітної плати для працездатних осіб встановлено у розмірі 1 218,00 гривень.

Підпунктом 168.1.1. пункту 168.1. статті 168 Податкового кодексу України передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

У відповідності до абзацу 1 частини 2 статті 64 Бюджетного кодексу України податок на доходи фізичних осіб, який сплачується (перераховується) податковим агентом - юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) чи представництвом нерезидента - юридичної особи, зараховується до відповідного бюджету за їх місцезнаходженням (розташуванням) в обсягах податку, нарахованого на доходи, що виплачуються фізичній особі.

Крім того, пунктом 16-1 Підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1. статті 162 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Згідно з підпунктом 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII), суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

При цьому, у відповідності до підпункту «е» підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи як сума пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримувана платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, крім випадку, визначеного підпунктом 164.2.19 пункту 164.2 статті 164цього Кодексу, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії не підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про розмір призначеної та фактично отриманої пенсії від 15.02.2019 №4 за період з лютого 2015 року по вересень 2017 року з пенсії позивача відповідачем відраховувались суми:

- відрахування в період роботи (15%) за період з лютого 2015 року по вересень 2017 року на загальну суму 31385,40грн;

- утриманого податку з доходів фізичних осіб з пенсії за період з лютого 2015 року по червень 2016 року на загальну суму 5681,41 грн;

- утриманого військового збору з пенсії за період з лютого 2015 року по червень 2016 року на загальну суму 568,22грн.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що починаючи з 01.02.2015 при виплаті пенсії позивачу, яка перевищувала три розміри мінімальної заробітної плати на місяць, відповідач зобов'язаний був утримувати податок на доходи з фізичних осіб за ставкою 15% бази оподаткування та військовий збір за ставкою 1,5% від бази оподаткування.

Враховуючи те, що положення Податкового кодексу України в частині оподаткування пенсій набрали чинності 01.01.2015 до 27.02. 2018 не були визнані неконституційними, а розмір пенсії ОСОБА_1 перевищував 3 654,00 грн., суд приходить до висновку що відповідач, здійснюючи відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору із пенсії позивача, діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених законодавством, зокрема статтями 164, 165 Податкового кодексу України.

Як встановлено судом, відповідачем із пенсії позивача фактично не виплачені також відрахування в період роботи (15%) за період з лютого 2015 року по вересень 2017 року на загальну суму 31385,40грн.

Положеннями ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, в редакції Закону № 213-VIII від 02.03.2015) було визначено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Тимчасово, у період з 01.04 2015 по 31.12. 2015: у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

У подальшому, відповідно до положень ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону № 213-VIII від 02.03.2015; із змінами, внесеними згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015) тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016 у період роботи на інших посадах/роботах пенсія (крім осіб з інвалідністю I та II груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 01.01.2017 відповідно до положень ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» тимчасово, по 30 вересня 2017 року (абзац другий частини першої статті 47 в редакції Законів № 213-VIII від 02.03.2015, № 911-VIII від 24.12.2015; із змінами, внесеними згідно із Законами № 1774-VIII від 06.12.2016, № 2148-VIII від 03.10.2017 - застосовується з 1 жовтня 2017 року) у період роботи на інших посадах/роботах пенсія (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Судом встановлено, що у період з 01.02.2015 по 30.09.2017 з пенсії ОСОБА_1 утримувалось 15% на виконання приписів ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», таким чином, щоб до виплати було не менше 150% прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, а з 01.10.2017 пенсійним органом припинено утримання 15% з пенсії працюючих пенсіонерів.

Варто зазначити, позивач у позовній заяві посилається на рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 у справі № 1-6/2018, яким визнано неконституційним положення абзацу 1 п. п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За положеннями статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

З резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 27.022018 року вбачається, що положення абзацу першого пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України визнано неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Таким чином суд приходить до висновку, що на час виникнення спірних правовідносин положення абзацу першого пп. 164.2.19 п.164.2 ст. 164 ПК України були чинними та підлягали застосуванню відповідачем, а отже твердження позивача щодо оподаткування пенсії податком на доходи фізичних осіб є неконституційним не приймаються судом до уваги в частині спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя А.С. Мазур