Справа № 0440/7046/18
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 травня 2019 року м. Дніпросправа № 0440/7046/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 (головуючий суддя Неклеса О.М.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з адміністративним позовом до Дніпровської міської ради, в якому просила:

- визнати протиправними дії суб'єкта владних повноважень -Дніпровської міської ради в частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в районі АДРЕСА_1;

- зобов'язати Дніпровську міську раду Дніпропетровської області розглянути з дотриманням законодавства України повторно питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в районі АДРЕСА_1, запросивши на засідання особисто ОСОБА_1;

- стягнути з Дніпровської міської ради Дніпропетровської області моральну шкоду у розмірі 1 000 000грн. на користь ОСОБА_1.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, - залишено без розгляду.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що не встановлено переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав майже через три роки.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та винести постанову, якою скасувати оскаржувану ухвалу суду з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На адресу суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою згідно Довідки від 06 лютого 2018 за № (а.с.23).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що порушення прав позивача полягає у вчиненні відповідачем протиправних дій щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в районі АДРЕСА_1.

Позивач в позові зазначає, що про порушення власних прав дізналась після отримання листа від 19.08.2015р.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми КАС України.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, у листі Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради за вих. №1-2 від 19.08.2015р. зазначено, що за результатами розгляду клопотання позивача за вх. №36/3024 від 04.06.2015р. було підготовлено проект рішення міської ради "Про надання гр. ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у районі АДРЕСА_1", результати розгляду якого викладені у копії листа Департаменту забезпечення діяльності міської ради від 27.07.2015р. №4/1-246.

У листі Депаратаменту забезпечення діяльності міської ради - апарату Дніпропетровської міської ради за вих. №4/1-246 від 27.07.2015р., у якому зазначено щодо повернення проекту рішення міської ради "Про надання гр. ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у районі АДРЕСА_1" як такого, що не було прийнято на 66-ій сесії Дніпропетровської міської ради.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.12.2018р., яка набрала законної сили зазначено, що у судовому засіданні 17.12.2018 позивач зазначила, що 08.09.2015 при зверненні із листом до ОСОБА_2 позивачу було відомо про лист Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради за вих. №1-2 від 19.08.2015р.

Таким чином, про можливе порушення власних прав позивач дізналась після отримання листа від 19.08.2015р. (тобто, щонайменше - 08.09.2015р.), однак звернулась до суду із відповідним позовом лише - 18.09.2018р. (а.с.171,172).

Водночас, процесуальний закон встановлює відповідні строки звернення до адміністративного суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного суду України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом з тим, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 серпня 2006 року (справа "Каменівська проти України"), "право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності".

Отже, згідно з практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 13 березня 2018 року по справі за №800/474/17.

Позивач зазначає, що вона є особою з інвалідністю, тому вважає, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин. З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять підтверджень, що позивач протягом трьох років перебувала на лікуванні та не мала можливості звернення до адміністративного суду з позовом, при цьому матеріали справи підтверджують, що позивач в цей час зверталася до органів влади та використовувала інші можливі способи вирішення своєї проблеми.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що підставою для поновлення пропущеного строку, ОСОБА_1 зазначає про перебування у пригніченому стані, погіршення стану здоров'я, необхідності відновлення працездатності та осмислення подальших дій, хвороби, перебуванню на стаціонарному лікуванні.

Однак про поважність обставин пропуску строку звернення до суду слід не лише заявити, але й надати докази, що поважність причин підтверджують.

Так, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, поважні причини пропуску строку - це обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що у перші 6 місяців після відмови відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою (які надавали можливість позивачу звернутися до суду) позивач мала обставини об'єктивно непереборні, які не залежали від її волевиявлення для подачі позову.

Разом з тим, твердження позивача про звернення до правоохоронних органів, перебування на лікуванні та звернення за безоплатною правничою допомогою як на підставу поновлення строку, не може бути визнано поважною причиною пропуску строку, оскільки в цей час особа також могла звернутися і до суду з позовом, а не тільки до правоохоронних органів.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції вказані обставини (крім, перебування у лікарні) не є непереборними обставинами, які перешкоджали своєчасно позивачу звернутись до суду. Такі обставини також не пов'язані з істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасно звернутись до суду. Адже з моменту коли позивач дізналась про можливе порушення своїх прав та до моменту звернення до адміністративного суду минуло майже 3 роки; отже позивач, майже в 5 раз, перевищила встановлений процесуальним законом строк звернення до адміністративного суду.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що після відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в районі АДРЕСА_1, позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Кримінальну справу неодноразово відкривали та закривали.

Натомість, обрання позивачем іншого способу захисту, не впливає на подовження строку звернення до адміністративного суду.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлена права повторного звернення до відповідача щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення позову без розгляду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу ухвали суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для її скасування.

З огляду на характер спірних правовідносин та результати розгляду апеляційної скарги, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 02.05.2019.

Головуючий суддя Ю.В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя А.В. Суховаров