Справа № 0940/2176/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2313/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року (прийняте у м. Івано-Франківську суддею Чуприною О.В.) в адміністративній справі №0940/2176/18 за позовом ОСОБА_2 до Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області про визнання неправомірним наказу про звільнення, поновлення на посаді та виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

14 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати неправомірним наказ начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області (далі також - ДЕІ в Івано-Франківській області, Інспекція) № 148-о від 30.10.2018 про звільнення його з посади начальника відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу - старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області;

- зобов'язати начальника ДЕІ в Івано-Франківській області поновити його на попередньо займаній посаді;

- зобов'язати начальника ДЕІ в Івано-Франківській області виплатити йому грошове забезпечення за встановленими нормами за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що його було звільнено в період його відпустки та тимчасової непрацездатності;у період, коли він перебував на лікуванні, тобто з порушенням приписів частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України),яка вказує на заборону звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування його у відпустці.

Вказана норма не містить виключень для осіб, які підлягають звільненню у зв'язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину за пунктом 4 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу», при тому, що його не було засуджено до позбавлення волі та не застосовано додаткове покарання у виді заборони займатися певними видами діяльності, пов'язаними з виконанням функцій держави.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив ОСОБА_2, який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовував загалом тими ж обставинами, що й вимоги позовної заяви. Зазначив, що суд першої інстанції, допустивши неправильне застосування норм матеріального права, не встановив, що звільнення позивача мало місце без законної підстави та з грубим порушенням порядку звільнення позивача, що призвело до постановлення незаконного рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник ДЕІ в Івано-Франківській області подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що не погоджується з вимогами апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим. З покликанням на пункт 7 статті 36 КЗпП України та частини першу, другу статті 84, пункт 3 частини другої статті 19 Закону України «Про державну службу», вважав, що відповідач у спірних правовідносинах діяв правомірно, а обмеження, передбачені частиною третьою статті 40 КЗпП України, на спірні правовідносини не поширюються.

У судовому засіданні апелянт та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просять апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом,згідно наказу ДЕІ в Івано-Франківській області № 23-о від 07.02.2012 станом на вересень-жовтень 2018 року ОСОБА_2 обіймав посаду начальника відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу - старший державний інспектор з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області. Наказом ДЕІ в Івано-Франківській області № 66-о від 22.05.2016 йому було присвоєно категорію «Б» посад державної служби; 5 ранг.

01.06.2018 листом № 7235/108/24-2018 слідче управління Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області надіслало на адресу Інспекції копію ухвали Івано-Франківського міського суду від 31.05.2018 у справі № 344/7401/18 про відсторонення підозрюваного у вчиненні тяжкого злочину, який вчинений з використанням своїх службових повноважень, ОСОБА_2, від займаної посади начальника відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу - старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища ДЕІ в Івано-Франківській області на два місяці до 29.07.2018 включно (а.с.35-37).

А відповідно до ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.07.2018 у справі 343/1365/18, серед іншого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 396-2 Кримінального кодексу України (далі - КК України) ОСОБА_2 відсторонено від займаної посади на два місяця до 25.09.2018 (а.с. 38-40).

Наказом начальника ДЕІ в Івано-Франківській області від 26.11.2018 № 104-в ОСОБА_2, на підставі поданої ним заяви, було надано щорічну основну відпустку (з урахуванням невикористаної частини за попередній період) тривалістю 37 календарних днів з 26 вересня по 2 листопада 2018 року (а.с. 41, 42).

30.102018 за вх. № 1979 на адресу ДЕІ в Івано-Франківській області від Долинського районного суду Івано-Франківської області надійшла завірена копія вироку цього суду від 24.09.2018 у справі №343/1365/18, яким ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 1500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25 500,00 грн, в дохід держави. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень та штампу на копії вироку цей вирок набрав законної сили 24.10.2018 (а.с. 43 - 49).

Наказом начальника ДЕІ в Івано-Франківській області від 30.10.2018 №148-0 ОСОБА_2, начальника відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу - старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища ДЕІ в Івано-Франківській області звільнено 30 жовтня 2018 року, у зв'язку із набранням законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину за пунктом 4 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу».

Підставою прийняття цього наказу вказано копію вироку Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24.09.2018 у справі № 343/1365/18 (а.с.50).

Вважаючи, що його звільнення та вказаний наказ є неправомірними, позивач звернувся до суду із цим позовом для захисту своїх трудових прав.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції обгрунтовував його тим, що відповідач у спірних правовідносинах діяв у межах своїх повноважень та у визначений нормами законодавства спосіб, тому підстави для поновлення ОСОБА_2 на попередньо займаній ним посаді відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

За приписами частин першої - третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону).

Пунктом 4 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» встановлено, що підставами для припинення державної служби у зв'язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов'язаною з виконанням функцій держави.

А за приписами частини другої статті 84 Закону України «Про державну службу» у випадку, зазначеному у пункті 4 частини першої цієї статті, суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24.09.2018 у справі № 343/1365/18 (дата набрання законної сили - 24.10.2018) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України.

Згідно із частиною другою статті 369-2 КК України прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, або пропозиція чи обіцянка здійснити вплив за надання такої вигоди - караються штрафом від семисот п'ятдесяти до однієї тисячі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від двох до п'яти років.

Як видно зі змісту цієї норми, вищезазначеного вироку та встановлених обставин, злочин, передбачений частиною другою статті 369-2 КК України, є умисним, а позивач є державними службовцем, особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Тому набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо позивача, як державного службовця, за вчинення умисного злочину є самостійною, достатньою і безумовною підставою для припинення державної служби і звільнення позивача з посади державної служби за пунктом 4 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу».

З приводу покликань апелянта на те, що вироком суду його не було засуджено до позбавлення волі та не встановлено заборони займатися діяльністю, пов'язаною з виконанням функцій держави, колегія суддів зазначає таке.

За приписами пункту 7 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.

Як уже було зазначено вище, відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частини друга, третя статті 5 Закону України «Про державну службу»).

Порядок припинення державної служби у зв'язку з втратою права на державну службу з підстав набрання законної сили обвинувальним вироком суду урегульовано статтями 83 та 84 Закону України «Про державну службу», який є спеціальним законом, тому покликанням апелянта на приписи пункту 7 частини першої статті 36 КЗпП України є безпідставними.

Разом з тим, частиною другою статті 19 Закону України «Про державну службу» встановлені обмеження щодо вступу особи на державну службу.

Так, відповідно до пункту 3 частини другої цієї статті на державну службу не може вступити особа, яка має судимість за вчинення умисного злочину, якщо така судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку.

Тобто, судимість позивача за вчинення умисного злочину є також і перешкодою для перебування на державній службі та забороною на зайняття діяльністю, пов'язаною з виконанням функцій держави.

З приводу покликань апелянта на те, що суд першої інстанції протиправно не застосував норму частини третьої статті 40 КЗпП України, чим позбавив позивача гарантій недопустимості звільнення в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Разом із тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п.4 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення державної служби з підстав, передбачених статтею 83 та пунктом 4 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу», а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, приписи частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Також, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними покликання апелянта на те, що було порушено порядок його звільнення, зокрема, не було проведено службове розслідування, позаяк підставою для припинення державної служби у спірних правовідносинах були не ініціатива суб'єкта призначення для припинення державної служби (пункт 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу») і не вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення (пункт 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»), а пункт 4 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» - набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину.

Варто зауважити, що питання проведення службового розслідування урегульовані частиною першою статті 71 Закону України «Про державну службу» і таке розслідування може проводитися з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку. У разі невиконання або неналежного виконання посадових обов'язків державним службовцем, перевищення повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну шкоду фізичній чи юридичній особі, державі або територіальній громаді, службове розслідування проводиться обов'язково.

Проте, позивача було звільнено з посади не у зв'язку з вчиненням дисциплінарного проступку, а з інших підстав, при тому, що обставини правопорушення встановлені вироком суду, тому підстави для проведення службового розслідування відсутні.

Безпідставними є й покликання апелянта на правові позиції, висловлені у постановах: Верховного Суду України від 1 жовтня 2013 року у справі № 21-259а13, Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 817/1846/15, Верховного Суду України від 16 травня 2018 року у справі № 2а-1124/11/2670, Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № К/9901/23003/18, позаяк обставини, встановлені у зазначених справах (як-от:припинення перебування на державній службі через порушення присяги, вчинення дисциплінарного проступку тощо), не є подібними до обставин, встановлених у цій справі.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року в адміністративній справі № 0940/2176/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
В. В. Святецький
Постанова складена у повному обсязі 03 травня 2019 року.