Справа № 1740/2481/18
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року № 857/1974/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання - Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Рівненській області та ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2018 року у справі №1740/2481/18 (суддя Зозуля Д.П., рішення ухвалене о 10/27 год, м.Рівне, повний текст складено 2 січня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі - ГУНП) в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду заяв позивача про надання йому відпустки по догляду за дитиною та доведення до його відому результатів розгляду поданих заяв;

визнати неправомірним і скасувати наказ ГУНП «По особовому складу» від 03.08.2018 №163 о/с (далі - Наказ №163 о/с);

поновити старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 оперуповноваженого відділення спеціальної поліції (далі - Посада) на службі в Національній поліції України (далі - НП);

стягнути з ГУНП на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.08.2018.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУНП щодо розгляду заяв ОСОБА_1 про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та доведення до його відому результатів розгляду поданих заяв. В задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на суму 704,80 грн.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржили сторони, які із покликанням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просять: ГУНП - скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову в цій частині; ОСОБА_1 - скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги відповідач посилаючись на окремі обставини справи вказує, що ним у встановлений законом термін та в межах компетенції розглянуто усі заяви позивача та його представника про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та підготовлено відповіді на такі звернення, які належним чином зареєстровані в ГУНП та звичайним листом направлені адресатам. Зазначає, що ні Законом України «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР), ні іншим нормативно-правим актом не передбачено обов'язку надсилання відповіді на заяви рекомендованими листами з повідомленням особи про вручення.

Позивач у поданій ним апеляційній скарзі, вказує, що протягом березня 2018 року ним неодноразово особисто та поштовою кореспонденцією до відповідача подавались заяви із усіма передбаченими законом документами про надання відпустки по догляду за дитиною, оскільки мати дитини приступила до роботи. Однак, жодних відповідей на такі заяви впродовж двох місяців не отримав, тому був змушений припинити роботу в зв'язку з необхідністю догляду за дитиною, про що письмо повідомив ГУНП 14.05.2018. Зазначає, що про перебування у відпустці по догляду за дитиною або про правомірну відсутність на робочому місці відповідачу було відомо, вважає свої дії правомірними та такими, які здійсненні ним в межах наданих йому законом прав, бездіяльність ГУНП щодо залишення без розгляду його заяв і не повідомлення заявника, дії щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення неправомірними та такими, що порушують його законні права та інтереси.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вході розгляду справи відповідачем не надано доказів надіслання або ознайомлення позивача з листом про розгляд його заяви щодо надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, що унеможливлює встановлення факту доведення вказаної інформації до останнього, то дії ГУНП щодо розгляду таких заяв та доведення до його відому результатів їх розгляду є протиправними.

В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог цей суд вказав, що у відповідача були наявні усі правові підстави для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідності, у вигляді звільнення зі служби в поліції, тому, ГУНП вирішуючи питання про застосування до нього дисциплінарного стягнення діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлені законодавством України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач починаючи з 2003 року проходив службу в органах внутрішніх справ України та в органах поліції на різних посадах. На Посаді працює з 15.05.2017 (а.с.11, 13-17).

За фактом невиходу на роботу ОСОБА_1 у період з 12.05.2018 по 03.06.2018 на підставі матеріалів, що надійшли до ВІОС УКЗ ГУНП відповідачем 07.06.2018 прийнято наказ «Про призначення службового розслідування» №1055 (далі - Наказ №1055), яке проводилось у відповідності до пунктів 2.1, 2.5, 5.2 «Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України», затвердженої наказом МВС від 12.03.2013 №230 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі - МЮУ) 02.04.2013 за №541/23073; далі - Інструкція; т.1 а.с.80).

За результатами службового розслідування 05.07.2018 складено висновок, який затверджений начальником ГУПН (далі - Висновок; т.1 а.с.81-83).

Відповідно до Висновку матеріалами зібраними в ході службового розслідування встановлено, що 07.03.2018 до ГУНП надійшов рапорт від ОСОБА_1 про надання йому відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. До вказаного рапорту були додані оригінал трудового договору між дружиною ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем від 05.03.2018 №1, копія свідоцтва про народження дитини від 25.01.2018 серії І-ГЮ №288211, рапорт про закріплення зброї; довідка Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому від 07.03.2018 №126 про те, що ОСОБА_2 отримує допомогу при народженні дитини з 01.01.2018 по 31.01.2021. Інших видів допомог не отримує (далі - Довідка №126).

З матеріалів справи видно, що із заявами про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та переліченими вище документами позивач звертався 07.03.2018, 20.03.2018, 16.04.2018 (через представника ОСОБА_3.) та 10.05.2018. Зі змісту останньої заяви видно, що він інформує керівництво про те, що з 14.05.2018 змушений припинити роботу в зв'язку з необхідністю догляду за дитиною (т.1 а.с.62-66, 68-74, 76).

Із наявних відповідей ГУНП на переліченні звернення, зокрема від 03.04.2018, 18.05.2018, 29.05.2018 відповідач заявляв, що такі розглянути та з посиланням на частину четверту статті 20 Закону України «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) за якою встановлено, що особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати) вказав, що для вирішення питання про надання відпустки ОСОБА_1 необхідно, крім всього іншого подати довідку про те, що виплата догляду за дитиною дружині позивача у зв'язку із виходом на роботу припинена (із зазначенням дати) (т.1 а.с.61, 75, 77).

Проте, довідки у якій би вказувались відповідні відомості позивачем надано не було.

Відсутність скаржника на робочому місці з 14.05.2018 по 03.06.2018 підтверджується актами про невихід на роботу ОСОБА_1, що займає Посаду (т.1 а.с.91-112).

При проведенні службового розслідування неодноразово здійснювались дзвінки до ОСОБА_1, якими йому повідомля.лось про проведення службового розслідування та необхідність відібрання у нього пояснень. 08.07.2018 о 17/25 год під час спілкування ОСОБА_1 відмовився надати пояснення, про що складено акт №1659/12-2018 (т.1 а.с.86).

На підставі зазначеного вище, Висновком встановлено, що за грубе порушення службової дисципліни, пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII), статті 7 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (далі - Закон №3460-IV; Дисциплінарний статут відповідно), що виявилося у відсутності на службі без поважних причин протягом тривалого періоду ОСОБА_1 Посада, звільнити з органів НП відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII (пункт 3 Висновку; т.1 а.с.83 зворот).

З урахуванням цього, 05.07.2018 ГУНП прийнято наказ «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» №722, яким позивача наказано звільнити з органів НП (т.1 а.с.113-114).

Наказом №163 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до частини 1 статті 77 Закону №580-VIII за пунктом 6 (у зв'язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту НП) з 03.08.2018 (т.1 а.с.50).

Вважаючи, свої дії правомірними та такими, які здійсненні в межах наданих йому законом прав; бездіяльність ГУНП, що виявилась у залишенні без розгляду його заяв і не повідомлення заявника, дії щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення неправомірними позивач звернувся до суду із цим позовом.

У відповідності до статті 43 Основного Закону кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції визначені Законом №580-VIII та Дисциплінарним статутом.

За змістом частин першої та другої статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, третьою статті 18 Закону №504/96-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відноси) встановлено, що після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів.

У частині четвертій статті 20 Закону №504/96-ВР передбачено, що особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Згідно частини першої статті 181 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - КЗпП) відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Частинами першою, третьої статті 59 Закону №580-VIII передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

У відповідності до наказу МВС, яким затверджено «Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції» від 23.11.2016 №1235 (зареєстровано в МЮУ 20.12.2016 №1668/29798), підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності: надання відпусток відповідно до законодавства.

Але, так як, у розглядуваному випадку, позивачем не було дотримано норм частини четвертої статті 20 Закону будь-якого наказу чи розпорядження про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку чи відмову у наданні відповідачем не приймалося.

З Довідки №126 наданої ОСОБА_1 до усіх своїх звернень видно, що його дружині починаючи з 01.01.2018 по 31.01.2021 виплачується допомога при народженні дитини.

Апеляційним судом встановлено, що 27.04.2017 прийнято Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким передбачено об'єднання допомоги при народженні дитини та допомоги по догляду за дитиною в один вид допомоги та встановлено з 01.07.2014 розмір допомоги при народженні дитини.

У разі працевлаштування отримувача допомоги або виходу на роботу виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу, пункт 13 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» від 27.12.2001 №1751 (в редакції, чинній на час звернення позивача до ГУНП із заявами про надання відпустки по догляду за дитиною).

Згідно доводів ГУНП, що ним направлялись відповіді позивачу щодо розгляду його звернень, судом першої інстанції слушно зауважено те, що із наданих відповідачем журналів реєстрації вихідних документів та документів створюваних установою неможливо встановити у який час та на які саме звернення були надані відповіді. При цьому, враховуючи регулярність подання позивачем та його представником заяв про надання йому відпустки (07.03.2018, яка була повторно надіслана 20.03.2018, 16.04.2018, 10.05.2018), апеляційний суд не знаходить підстав щодо спростування висновків суду першої інстанції про відсутність належних доказів щодо ознайомлення та обізнаності позивача із відповідями ГУНП на заяви скаржника.

Таким чином, апеляційна скарга ГУНП не підлягає задоволенню.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування Наказу №163 о/с, поновлення на Посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то необхідно зазначити наступне.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону №580-VIII поліцейський зобов'язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема до медичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров'я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв'язку з виконанням службових обов'язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов'язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Частинами першою, другою статті 19 Закону №580-VIII визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

На момент виникнення спірних правовідносин Дисциплінарний статут НП не був прийнятий, тому на поліцейських відповідно до пункту 9 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону №580-VIII поширюється дія Дисциплінарного статуту.

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу (далі - особа РНС) Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

У статті 2 Дисциплінарного статуту вказано, що дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою РНС службової дисципліни.

За змістом частини першої статті 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи РНС несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Згідно з статтею 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу РНС: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку тощо.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень:1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Звідси, звільнення з органів поліції є найсуворішим заходом дисциплінарного стягнення і повинно застосовуватись у виняткових випадках та за вчинення особливих дисциплінарних проступків.

Статтею 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою РНС, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється МВС.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

При цьому, у відповідності до вимог абзацу 10 статті 14 Дисциплінарного статуту при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

З метою належної організації заходів, спрямованих на захист прав і свобод людини, зміцнення службової дисципліни в діяльності органів та підрозділів внутрішніх справ, попередження надзвичайних подій за участю особового складу, упорядкування питань призначення, проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ, а також підвищення ефективності роботи підрозділів кадрового забезпечення наказом МВС, затверджено Інструкцію.

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Відповідно до пункту 2.6 підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те начальника.

Пунктами 8.1, 8.2, 8.3 та 8.4 Інструкції передбачено, що підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається з вступної, описової та резолютивної частин. Наказом МВС України від 12.03.2013 № 230 затверджена Інструкція про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України (далі - Інструкція), яка визначає порядок проведення службового розслідування стосовно особи (осіб) рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі надходження до органів та підрозділів внутрішніх справ України, навчальних закладів та науково-дослідних установ системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про вчинення нею (ними) дій, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, а також компетенцію структурних підрозділів та посадових осіб органів внутрішніх справ України при його проведенні.

З матеріалів справи, видно, що підставою притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності став факт відсутності його на службі без поважних причин (вчинення прогулів) зокрема, 14, 15, 16, 17, 18, 21, 22, 23, 24, 25, 28, 29, 30, 31 травня та 01 червня 2018 року, чим останній грубо порушив службову дисципліну та статтю 7 Дисциплінарного статуту.

Відповідно до пункту 24 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у даному випадку прогулом без поважної причини визнається: перебування працівника без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня поза межами організації чи структурного підрозділу де він відповідно до трудових обов'язків має виконувати доручену йому роботу.

Посилання позивача на те, що він був у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 14.05.2018 і тому не вийшов на службу не відповідають дійсності так як рішення, оформлене письмовим наказом по особовому складу на підставі відповідних документів, а саме наказ про надання ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не приймався та підстави невиходу апелянта з 14.05.2018 були відсутні.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що при прийнятті Наказу №163 о/с ГУНП діяло обґрунтовано, в порядку, у межах та у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому правові підстави для задоволення цієї частини позовних вимог відсутні.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених вище правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Рівненській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.