Справа № 208/5059/18
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2019 року м. Дніпросправа № 208/5059/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритотому судовому засідані адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2018 в адміністративній справі №208/5059/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила: визнати протиправним рішення від 14 червня 2018 року №1949/5-6 Управління соціального захисту населення адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради щодо не призначення та не виплаті їй допомоги при народженні дитини; зобов'язати відповідача призначити та виплатити їй допомогу при народженні дитини - сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що під час її проживання на тимчасово окупованій території у місті Севастополь у неї ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_2. В наступному вона вимушена була переїхати з місця постійного проживання до родичів у м.Кам'янське. Так, на підставі рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 04.04.2018 р. по справі № 208/1881/18 було встановлено факт народження її сина та видано свідоцтво про народження дитини українського зразка. Вона та її син взяті органами соціального захисту населення як внутрішньо переміщені особи.

В червні 2018 року вона звернулася до Управління соціального захисту населення адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради із заявою про призначення допомоги при народженні дитини. Однак, рішенням відповідача від 14.06.2018 року було відмовлено в отриманні допомоги по народженню дитини з підстав пропущення строків звернення за її призначенням. З рішенням відповідача вона не згодна, оскільки причини пропуску строку на подання заяви щодо отримання допомоги по народженню дитини в неї були поважними, що було викладено в її заяві. Вважає відмову відповідача з даного приводу протиправною та просить її скасувати.

Рішення суду мотивовано, тим, що відповідачем порушено право позивача на отримання допомоги при народженні дитини.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю; позовну заяву залишити без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що відповідачем не порушувалося право позивача на отримання допомоги при народженні дитини. Зазначає про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення від 14.06.2018 року №1949/5-6 Управління соціального захисту населення адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради. Зобов'язано Управління соціального захисту населення адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.06.2018 р. із урахуванням висновків суду та надати державну допомогу при народженні дитини - сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. У задоволенні решти позову відмовлено .

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача фактично була відсутня можливість реалізувати своє право на соціальний захист, передбачений законодавством, відтак даний факт є проявом дискримінації з боку суб»єкта владних повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2018 року позивач звернулася до Управління соціального захисту населення адміністрації Заводського району Кам'янської міської із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, в зв'язку з тим, що у судовому порядку було встановлено факт народження її сина - ОСОБА_2, народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 року на тимчасового окупованій території України, у місті Севастополь.

Позивачу було відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини, в зв'язку з пропуском строку звернення для одержання даної допомоги (більше 12 місяців) згідно рішення від 14 червня 2018 року №1949/5-6.

Позивач посилається на те, що строк звернення за отриманням допомоги при народженні дитини нею було пропущений через звернення до Управління соціального захисту населення адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради із заявою про встановлення факту народження дитини. Тобто позивач пов'язує порушення своїх прав щодо не призначення їй допомоги при народженні дитини, оскільки вважає, що строк звернення із заявою був пропущений з поважних причин.

Правомірність дій відповідача щодо непризначення позивачу допомоги допомоги при народженні дитини є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України №2811-XII від 21.11.1992 «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (у редакції, чинній на 17.08.2015 - дату звернення позивача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини) допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною (…).

Відповідно до ст.11 Закону України №2811-XII від 21.11.1992 «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (у редакції, чинній на 17.08.2015 - дату звернення позивача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини) допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки. Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, має право отримувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій відомості, необхідні для призначення допомоги при народженні дитини. (…) Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. (…) Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу сьомого частини дев'ятої статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» №3-рп/2016 від 08.06.2016 (справа №1-2/2016) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац сьомий частини дев'ятої статті 11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року №2811-XII з наступними змінами, згідно з яким виплата допомоги при народженні дитини припиняється "у разі виникнення інших обставин".

У п.11 «Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми», затвердженого 27.12.2001 постановою Кабінету Міністрів України №1751 (надалі - «Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми») (у редакції, чинній на 17.08.2015 - дату звернення позивача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини) зазначено, що для призначення допомоги при народженні дитини органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подається: 1) заява одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) копія свідоцтва про народження дитини (з пред'явленням оригіналу). (…) Жінки, які мають зареєстроване місце проживання на території України і народили дитину під час тимчасового перебування за межами України, подають видані компетентними органами країни перебування і легалізовані в установленому порядку документи, що засвідчують народження дитини, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. У разі звернення одного з батьків дитини (опікуна) за призначенням допомоги при народженні дитини орган соціального захисту населення за місцем проживання одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, має право отримувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій відомості, необхідні для призначення допомоги при народженні дитини (…).

Згідно з п.3 «Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування», затвердженого 08.06.2016 постановою Кабінету Міністрів України №365, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення та/або робочі групи, що утворюються з представників територіальних підрозділів МВС, ДМС, СБУ, Національної поліції, Держфінінспекції, Держаудитслужби та Пенсійного фонду України за рішенням районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - робоча група) також можуть проводити додаткові перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи із складенням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Як встановлено пунктом 1 статі 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІ1 від 27.02.1991 pоку, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України.

Також, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства» з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім»ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» та іншими законами України.

Згідно із частиною 2 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв»язання проблем, пов»язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до ч.1 ст.1 Законом України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» громадяни України, в сім»ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» передбачено види державних допомог сім»ям з дітьми, в тому числі допомога при народженні дитини. Державна допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина перша статті 5, частина перша статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону.

Відтак, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дитини.

Статтею 10 Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» передбачено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до п. 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім»ям з дітьми» (далі Порядок) визначено, що для призначення одноразової допомоги при народженні дитини органу праці та соціального захисту населення за умови пред»явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подаються такі документи: заява одного з батьків, копія свідоцтва про народження дитини, довідка, видана державним органом реєстрації актів цивільного стану для призначення одноразової допомоги при народженні дитини.

Як встановлено п. 12 Порядку допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Так, позивачем дійсно пропущений річний строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини.

Слід взяти до уваги те, що дитина позивача народилась в Автономній Республіці Крим в 2017 році, що зумовило необхідність звернення позивача до Управління соціального захисту населення адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради про встановлення юридичного факту народження дитини і витрату часу, необхідного для отримання свідоцтва про народження дитини.

Загальновідомими є обставини що територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

Відтак, враховуючи наведені вище обставини та норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що несвоєчасність звернення позивача за реалізацією свого права пов»язане з анексією частини території України, а тому причини пропуску звернення за допомогою є поважними.

Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров»я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов»язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об»єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об»єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Будченко проти України» (заява №38677/06) зазначив (п.п. 38-40) про те, що відсутність механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання у право особи за ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради-залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2018 в адміністративній справі №208/5059/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов