Справа № 521/6233/19
Суддя: Бобуйок І. А.
Дата ухвалення: 2019-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 521/6233/19
Провадження № 2-а/521/220/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2019 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.

секретаря судового засідання - Коновалової К.О.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до поліцейського сектору реагування патрульної поліції №3 Лиманського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області старшого сержанта поліції Калініченко Олександра Олександровича (місце роботи: Одеська область, смт. Доброслав, Лиманського району, вул. Грубника, 33) про визнання протиправними дії та скасування постанови серія ДПО18 №144258 від 07 квітня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В :

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з вказаним адміністративним позовом, в якому просив суд: визнати протиправними дії поліцейського СРПП №3 Лиманського ВП ГУНП в Одеській області, старшого сержанта поліції Калініченка Олександра Олександровича та скасувати постанову серія ДП018 №144258 від 07 квітня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП; винести окрему ухвалу, відносно відповідача - поліцейського СРПП №3 Лиманського ВП ГУНП в Одеській області, старшого сержанта поліції Калініченка Олександра Олександровича, щодо вжиття заходів до нього дисциплінарного впливу, за грубі порушення вимог закону і неналежного виконання професійних обов`язків та направити її до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, за адресою: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, встановивши строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання, обґрунтовуючи це наступним.

Позивач стверджує, що 07 квітня 2019 року поліцейським СРПП №3 Лиманського ВП ГУНП в Одеській області, старшим сержантом поліції Калініченком Олександром Олександровичем, було винесено постанову серія ДП018 №144258 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу 255 гривень. Позивач ставить під сумнів доводи оскаржуваної постанови в тій частині, що він о 19 годині 40 хвилин, рухаючись за кермом автомобіля а/д Одеса-Вознесенськ на 38 км, не виконав вимоги дорожньої розмітки 1.1 та виконав виїзд на смугу зустрічного напрямку, при цьому перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1, чим порушив вимоги п. 8.5.1 ПДР.

Згідно позовної заяви, рухаючись за автомобілем позивач був вимушений значно зменшити швидкість, а саме до 29 км на годину, але навіть при такій швидкості відбувалось зближення з поодиноким автомобілем, що рухався попереду. На цій підставі позивач зробив висновок, що швидкість автомобіля, що рухався попереду значно менше 30 км на годину. Як виняток за ПДР суцільну лінію 1.1 можна перетинати для обгону транспортних засобів, що рухаються зі швидкістю менше 30 км/год, за умови забезпечення безпеки дорожнього руху. Керуючись цим винятком позивач почав підготовку до виконання обгону, а саме переконався у тому, що жоден з водіїв, яким може бути створено перешкоду - не розпочав обгін, те що смуга зустрічного руху, на яку збирався виїжджати позивач вільна на достатній для обгону відстані і після виконання обгону він зможе, не створюючи перешкоди транспортному засобу, якого обганяв позивач, повернутися на займану смугу. Позивач зазначає, що в момент виконання обгону видимість була більше 1 кілометру, що дало йому змогу переконатися у тому, що смуга зустрічного напрямку вільна. Таким чином, позивач вважає, що виконав всі вимоги ПДР, тобто керувався винятковістю щодо визначення дорожньої розмітки 1.1 та п. 14.2 ПДР виконав обгін поодинокого транспортного засобу, що рухався зі швидкістю значно меншою ніж 30 км/год за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

Позивач стверджує, що після зупинки його транспортного засобу інспектор Калініченко О.О. одразу виніс постанову, не розглянувши справу по суті.

Також, позивач зазначає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм ст. ст. 252, 245, 284 КУпАП.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно, подав до канцелярії суду заяву, в якій просив слухати справу без його особистої участі, позов підтримував та просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 62 Конституції України визначає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справі про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, що встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки чи відеозапису, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 90 КАС України, ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Таким чином, при вирішені питання про визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення, винесена відповідачем постанова розглядається як доказ у сукупності з іншими доказами (пояснення особи, яка притягається до відповідальності, свідків, висновки експерта, речові докази, фотоматеріали, протоколом про адміністративне правопорушення т. і.), тому не може виступати єдиним доказом, на основі якого встановлюється наявність адміністративного правопорушення.

Судом встановлено, що 07 квітня 2019 року поліцейським СРПП №3 Лиманського ВП ГУНП в Одеській області, старшим сержантом поліції Калініченком Олександром Олександровичем, було винесено постанову серія ДП018 №144258 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу 255 гривень.

Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ (далі - Закон № 3353-ХІІ) встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно ст. 16 Закону України "Про дорожній рух" водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 32 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року. встановлено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).

Також, згідно ч. 2 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію України» поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Судом встановлено, що на вимогу позивача, щодо обґрунтування причини зупинення транспортного засобу поліцейські надали пояснення, що позивач порушив вимогу дорожньої розмітки 1.1, виконавши обгін транспортного засобу з виїздом на смугу зустрічного напрямку, при цьому перетнувши лінію дорожньої розмітки, порушивши цим вимоги п.8.5.1 ПДР.

З рахуванням викладеного суд вважає правомірною вимогу поліцейського сектору реагування патрульної поліції №3 Лиманського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області старшого сержанта поліції Калініченко О.О . щодо пред`явлення позивачем документів, що посвідчують особу, та/або документів.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Щодо тверджень ОСОБА_1 , що він під час інциденту, був вимушений значно зменшити швидкість, а саме до 29 км на годину, але навіть при такій швидкості відбувалось зближення з поодиноким автомобілем, що рухався попереду, тому він скористався винятком за ПДР, коли суцільну лінію 1.1 можна перетинати для обгону транспортних засобів, що рухаються зі швидкістю менше 30 км/год, за умови забезпечення безпеки дорожнього руху, та здійснив обгін автомобіля перетнувши суцільну лінію 1.1, лише після того як переконався, що жоден з водіїв, яким може бути створено перешкоду не розпочав обгін, а також, у тому, що смуга зустрічного руху, на яку збирався виїжджати вільна на достатній для обгону відстані і після виконання обгону зможе, не створювати перешкоди транспортному засобу, якого обганяв, то суд ставиться до даних тверджень критично, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження власних висловлювань.

Щодо тверджень ОСОБА_1 , що після зупинки його транспортного засобу інспектор Калініченко О.О. одразу виніс постанову, не розглянувши справу по суті, то суд ставиться до даних тверджень критично, оскільки позивачем не надано ніяких доказів даного факту.

Щодо тверджень ОСОБА_1 , що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм ст. ст. 252, 245, 284 КУпАП, то суд, також, ставиться до даних тверджень критично, оскільки позивачем не надано ніяких доказів даного факту.

Відповідачем - поліцейським сектору реагування патрульної поліції №3 Лиманського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області старшим сержантом поліції Калініченко Олександра Олександровича не надано жодного доказу в підтвердження адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України - в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Зазначена презумпція значно посилює позиції невладної особи, якій бракує правових знань, щоб самостійно довести перед судом слушність своїх тверджень. Потенційний обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності в суді посилює його відповідальність при прийнятті рішень, вчиненні інших дій чи допущенні бездіяльності. Зазвичай суб`єкт владних повноважень повинен спростувати презумпцію своєї винуватості, адже вона дає можливість вважати встановленою неправомірність його рішень, дій чи бездіяльності. Позивач не зобов`язаний доводити ці обставини.

Однак, це аж ніяк не означає, що кожен адміністративний позов, навіть очевидно необґрунтований та безпідставний, зобов`язує суб`єкта владних повноважень забезпечувати своє представництво у кожному такому процесі. З презумпції винуватості суб`єкта владних повноважень не випливає його автоматичний програш у справі, якщо він ніяким чином не відреагував на позов або просто його не визнав.

Презумпція винуватості не є абсолютною, як у судовому процесі прецедентної системи права, де відсутність заперечення позову та нез`явлення відповідача у судове засідання розцінюється судом як визнання позову і тягне за собою програш відповідача. Презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень - відповідача означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії, бездіяльність відповідача і про порушення права, свободи чи інтересу відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує на основі доказів. Отож, застосування принципу презумпції винуватості суб`єкта владних повноважень не обумовлює його автоматично програшного становища у справі. Невиконання обов`язку відповідача довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності, не звільняє суд від обов`язку ухвалити справедливе і правосудне судове рішення.

Однак презумпція винуватості позбавляє суд необхідності перевіряти повідомлені позивачем обставини, якщо вони не викликають обґрунтованого сумніву. Отож, оскільки відповідач не надав суду належні та допустимі докази факту порушення позивачем вимог ПДР України та, як наслідок, докази вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, що є підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З урахуванням вимог вказаних норм, з метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, права на судове оскарження неправомірної постанови, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, прошу визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом, оскільки, як вже зазначено вище, про наявність оскаржуваної постанови мені стало відомо лише , до вказаної дати постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху я не отримував.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками (п. 36 рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства"). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (п. 30 рішення у справі "Наталія Михайленко проти України" від 30 травня 2013 року, заява №49069/11).

У статті 1 Конституції Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов`язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних і справедливих послуг у сфері юстиції та правосудця закріплено як основоположні принципи в Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже - порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, указавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». ЄСПЛ також наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Відповідно до ч. 1-5 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд акцентує увагу відповідача, що згідно ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Отже, суд враховує, що відповідачами доказів, які б підтверджували факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 1 КУпАП, та відзиву на позовну заяву не надано, а можливість збирання нових доказів та подання відзиву після ухвалення постанови що оскаржується, вичерпана, приймаючи до уваги приписи ст. 77 КАС України, суд вважає, що відповідачі визнали позов, а постанова по справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню.

Стосовно вимоги позивача про окрему ухвалу відносно відповідача - поліцейського СРПП №3 Лиманського ВП ГУНП в Одеській області, старшого сержанта поліції Калініченка Олександра Олександровича, щодо вжиття заходів до нього дисциплінарного впливу, за грубі порушення вимог закону і неналежного виконання професійних обов`язків та направити її до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, за адресою: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, встановивши строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання, то суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Розглядаючи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського сектору реагування патрульної поліції №3 Лиманського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області старшого сержанта поліції Калініченко Олександра Олександровича про визнання протиправними дії та скасування постанови серія ДПО18 №144258 від 07 квітня 2019 року, суд не знайшов доказів порушення закону поліцейським сектору реагування патрульної поліції №3 Лиманського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області старшого сержанта поліції Калініченко Олександром Олександровичем, тому необхідності в окремій ухвалі суд не вбачає.

Згідно ст. 288 КУпАП особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 122, 245, 247, 251, 258 КУпАП ст.ст. 6, 9, 14, 77, 159, 271, 272, 286 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до поліцейського сектору реагування патрульної поліції №3 Лиманського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області старшого сержанта поліції Калініченко Олександра Олександровича (місце роботи: Одеська область, смт. Доброслав, Лиманського району, вул. Грубника, 33) про визнання протиправними дії та скасування постанови серія ДПО18 №144258 від 07 квітня 2019 року - задовольнити частково.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення серія ДП018 №144258 від 07 квітня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП за порушення п.8.5.1 ПДР, винесену 07.04.2019 року поліцейським сектору реагування патрульної поліції №3 Лиманського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області старшого сержантом поліції Калініченко Олександром Олександровичем - скасувати.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення серія ДП018 №144258 від 07 квітня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП за порушення п.8.5.1 ПДР - закрити.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: І.А. Бобуйок