Справа № 200/2254/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року справа №200/2254/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Геращенка І.В., за участю секретаря судового засідання - Макаренко А.С., представника позивача - адвоката - Бондара А.В., діючого за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року про повернення позовної заяви у справі № 200/2254/19-а (головуючий суддя І інстанції - Тарасенко І.М.), складену в повному обсязі 11 березня 2019 року в м. Слов'янськ Донецької області, за позовом Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» до Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти Івана Миколайовича про визнання протиправним та скасування рішення від 14 грудня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

12 лютого 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» до Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти Івана Миколайовича про визнання неправомірними дії відповідача щодо винесення постанови від 14 грудня 2018 року про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 5 622 936,07 грн. та скасування постанови від 14 грудня 2018 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 5 622 936,07 грн. (а.с. 4-7).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу десятиденний строк з дати отримання даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви, а саме для подання до суду документу про сплату судового збору в сумі 19 210,00 грн. та подання позовної заяви, оформленої у відповідності до вимог ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 1-2).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року позовну заяву повернуто позивачу у зв'язку з невиконанням ухвали суду першої інстанції від 19 лютого 2019 року (а.с. 15).

Не погодившись із вищевказаною ухвалою, Публічне акціонерне товариство «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, зазначила, що судом першої інстанції не надано належної оцінки клопотанню позивача про відстрочення сплати судового збору, не звернуто уваги на тяжкий майновий стан позивача, неможливість сплати судового збору у розмірі 150 000,00 грн., арештовані рахунки постановами державних виконавців.

Посилався на практику Європейського Суду з прав людини, ухвали судів першої та апеляційної інстанції (а.с. 18-30).

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу десятиденний строк з дати отримання даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви, а саме для подання до суду документу про сплату судового збору в сумі 19 210,00 грн. та подання позовної заяви, оформленої у відповідності до вимог ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 1-2).

06 березня 2019 року від товариства до канцелярії суду на виконання вищевказаної ухвали надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом із повторним клопотанням про відстрочення сплати судового збору та адміністративним позовом, оформленим відповідно до вимог ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 13-14).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року позовну заяву повернуто позивачу у зв'язку з невиконанням ухвали суду першої інстанції від 19 лютого 2019 року (а.с. 15), а саме позивачем не надано суду документу про сплату судового збору та документи, що додані по позовної заяви відповідно до кількості сторін по справі.

Вищевказана ухвала є спірною при розгляді даної справи.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з п. 1ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Приймаючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не в повному обсязі виконано ухвалу суду першої інстанції від 19 лютого 2019 року в частині ненадання суду документу про сплату судового збору та документи, що додані по позовної заяви відповідно до кількості сторін по справі.

Позивач вважає, що надання повторного клопотання про відстрочення сплати судового збору є належним виконанням ухвали суду про залишення позовної заяви без руху в частині його сплати, з чим суд апеляційної інстанції не погоджується з наступних підстав.

Однією з основних засад судочинства відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Отже, законодавством чітко регламентовано право суду (а не обов'язок) на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони.

Наявність норм щодо відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру та звільнення від його сплати спрямована на те, щоб судові витрати не стали перешкодою у доступі осіб з низьким рівнем достатку до правосуддя, адже наявність таких перешкод суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу, можливості розпорядження ним без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що положення статей КАС України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані.

Майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов'язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити. Отже, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні ст.ст. 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі

Таким чином, для застосування судом положень ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України повинні бути відповідні правові підстави, в іншому ж випадку, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі", вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя.

Разом з тим, доводи заявника щодо необхідності відстрочення сплати судового збору та неспроможності сплатити судовий збір не підтверджуються жодними належними і допустимими, у розумінні ст.ст. 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України доказами, а отже, не є достатньою і необхідною підставою для такого відстрочення, у відповідності до ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України, тому суд першої інстанції правомірне відмовив позивачу у задоволені такого клопотання.

При цьому суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта (як на доказ неспроможності сплати судового збору) на наявність постанов державних виконавців про арешт коштів боржника (товариства), оскільки такі арешти накладені в межах певної суми стягнення, а доказів відсутності коштів (як то виписки з рахунків) товариством надано не було.

При цьому, товариство в доказ неспроможності сплати судового збору надало звіт про фінансові результати, який ніяким чином не доказує тяжке фінансове становище позивача, оскільки, по-перше, це звіт за 2017 рік, по-друге він показує позитивні річні фінансові результати роботи.

Наявність у позивача Сертифікату (висновку) про настання обставин непереборної сили також не є доказом тяжкого фінансового становища позивача, оскільки він засвідчує настання обставин непереборної сили при здійсненні господарської діяльності щодо виконання законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів, до яких не входить судовий збір.

При цьому, позивачем/апелянтом в апеляційній скарзі невірно вказано суму судового збору (150 000,00 грн.) в той часи коли його розмір значно менший, а саме 19 210,00 грн.

Посилання апелянта на практику судів першої та апеляційної інстанції є незмістовним, оскільки використання висновків таких судів не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Суд апеляційної інстанції також не приймає до уваги посилання апелянта на практику Європейського Суду з прав людини, оскільки в даному випадку, позивач (маючи всі можливості) не довів судам а ні першої, а ні апеляційної інстанції неспроможність сплати судового збору.

При цьому, позивачем не надано суду документи, що додані по позовної заяви відповідно до кількості сторін по справі, що є порушенням вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що подання повторного клопотання про відстрочення сплати судового збору не є беззаперечною підставою для його відстрочення, при цьому, товариство не доведено неспроможність сплати судового збору доказами у розумінні ст. 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності повернення позовної заяви у зв'язку з невиконанням ухвали про залишення її без руху.

Згідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та прийнято ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 310, 316, 325, 328, 329, 379 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року у справі № 200/2254/19-а - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року у справі № 200/2254/19-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 06 травня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 травня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Г.М. Міронова

І.В. Геращенко