Справа № 160/483/19
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року Справа № 160/483/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
вимоги, рішення та зобовязання вчинити певні дії, -
В обґрунтування позову зазначено, що рішення ГУ ДФС у Дніпропетровській області є необґрунтованими, незаконними та такими, що підлягають скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 р., відкрито у справі провадження, призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження на 19.02.2019р. та встановлено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву та всіх документів, що підтверджують заперечення проти позову.
31.01. 2019р. позивач надав до суду додаткові пояснення до позовної заяви.
На виконання вимог ухвали суду від 24.01.2019 р. на адресу суду 15.02.2019р. надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити та зазначив, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у звязку з чим, податкові повідомлення - рішення є обгрунтованими та законними.
18.02.2019р. позивач надав до суду відповідь на відзив.
У судовому засіданні 19.02.2019р. оголошено перерву у підготовчому провадженні Наступне судове засідання призначено на 07.03.2019р.
07.03.2019р у судовому засіданні оголошено перерву у підготовчому провадженні та витребувано у відповідача додаткові докази. Наступне судове засідання призначено на 27.03.2019р.
27.03.2019р. через канцелярію суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі та від позивача додаткові пояснення щодо строку звернення до суду.
У судовому засіданні 27.03.2019р. ухвалою суду задоволено заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у наступному судовому засіданні. Наступне судове засідання призначено на 18.04.2019р.
11.04.2019р. представником відповідача через канцелярію суду надано додаткові пояснення по справі.
Сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання 18.04.2019р. не зявилися. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 до грудня 2017 року був власником легкового автомобіля марки Lexus, модель RX350, 2012 року випуску, обєм двигуна 3,5 літри.
Проте, 16.04.2018р. позивач, який не був вже на цей час власником легкового автомобіля марки Lexus, модель RX350, 2012 року випуску, обєм двигуна 3,5 літри, отримав податкове повідомлення - рішення від 02.03.2018р. № НОМЕР_1 на суму 5000,00 грн.
Так, податкове повідомлення - рішення від 02.03.2018р. № НОМЕР_1 було прийняте на підставі акту перевірки від 25.01.2018р. №2832/04-36-13-14, який складений за результатами камеральної перевірки з питань своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобовязання з транспортного податку фізичних осіб фізичною особою ОСОБА_1 за період 2015-2017 роки.
17.04.2018 р. позивачем було направлено звернення до Камянської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, в якому позивач просив повідомити його звільнення від сплати транспортного податку на 2018 рік згідно з чинним законодавством.
24.04.201р. Камянською ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області надано відповідь на звернення позивача, в якій зазначено, що відповідно до ст. 7 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР «Про звернення громадян» звернення позивача направлено до ГУ ДФС у Дніпропетровській області для розгляду, прийняття рішення та надання відповіді у визначений законом термін.
Не погодившись з прийнятою податковою вимогою та прийнятим рішенням про опис майна у податкову заставу 09.07.2018р. позивач звернувся із скаргою до ДФС України.
Проте, 01.11.2018 р. позивачем було отримано податкову вимогу від 18.10.2018 р. №111687-17/03 на суму 1136,07 грн. та рішення від 18.10.2018 р. №111687-17/03 про опис майна у податкову заставу.
У звязку з чим, 01.11.2018р. позивач звернувся до ДФС України з скаргою, в якій просив: провести перевірку за дотриманням вимог законодавства і виконанням службових та посадових обовязків працівниками ГУ ДФС у Дніпропетровській області; вжити заходів відповідного реагування для ефективного захисту прав, свобод та інтересів платника податку- Бібік І.М.; зупинити вчинення незаконних та протиправних дій, спрямованих на неправомірне нарахування штрафних(фінансових) санкцій працівниками ГУ ДФС у Дніпропетровські області; скасувати податкову вимогу від 18.10.2018 р. №111687-17/03; скасувати рішення від 18.10.2018 р. №111687-17/03 про опис майна у податкову заставу.
Проте, рішенням ДФС України від 15.11.2018р. податкову вимогу від 18.10.2018 р. №111687-17/03; скасувати рішення від 18.10.2018 р. №111687-17/03 про опис майна у податкову заставу залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.
Позивач вважає вищезазначені рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Так, Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-УІІІ від 28.12.2014р. (далі - Закон № 71-VIII), з 01.01.2015р. введено в дію статтю 267 Податкового кодексу України «Транспортний податок».
Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 ст.267 ПК України (у редакції, чинній у 2015р.), платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.
Згідно з підпунктом 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб.
Базою оподаткування, у відповідності до підпункту 267.3,1 пункту 267.1 ст.267 цього Кодексу, є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.
За об'єкти оподаткування, придбані протягом року, податок сплачується пропорційно кількості місяців, які залишилися до кінця року, починаючи з місяця, в якому проведено реєстрацію транспортного засобу (підпункт 267.6.6 пункту 266.6 ст.267 ПК України').
Законом № 71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.
Згідно з пунктом 10.2 ст.10 ПК України, у редакції Закону №71 -VIII. місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).
Відповідно до пункту 12,3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом, а перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині транспортного податку, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.
Підпунктом 12.3.4 пункту 12,3 ст.12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом
Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).
Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.
Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.
У даному випадку із запровадженням транспортного податку на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01.01.2015. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку щодо встановлення транспортного податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення транспортного податку.
При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.
Плановим, відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12,3 ст. 12 ПК України, є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.
Отже, рішення місцевих рад щодо транспортного податку, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік.
Таким чином, з урахуванням норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 ст.12 ПК України рішення місцевих рад стосовно транспортного податку, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду транспортний податок міг вважатися встановленим місцевою радою.
Відповідно до пункту 12.5 ст.12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпункту 12.3.4 пункту 12,3 статті 12 Податкового кодексу України, а тому рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.
Враховуючи вищезазначене, для конкретної правової ситуації період прийняття рішення місцевою радою щодо запровадження транспортного податку - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов'язку встановити транспортний податок.
Таким чином, суд доходить висновку, що оскільки Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», згідно з яким з 01.01.2015р. введено в дію «Транспортний податок», прийнятий 28.12.2014р., тобто після 15.07.2014р., то застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 р.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 08.11.2018р. у справі № 805/4767/15-а та від 14.11.2018 р. у справі № 820/3938/16.
В іншому випадку, застосування контролюючим органом положень вказаного Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» у 2015 році при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення не відповідає положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 09,02.1999 №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно- правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.
Враховуючи значний об'єм законодавчої бази, яка регулює питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати транспортного податку, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків.
Положеннями підпункту 4,1.4 пункту 4Л статті 4 Податкового кодексу України передбачено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Відповідно до пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Отже, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, у суду при розгляді даної справи відсутні підстави для обмежувального тлумачення підпункту 4,1,4 пункту 4Л статті 4 та пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України.
Таким чином, суд зазначає на безпідставність нарахування позивачу податкового зобов'язання з транспортного податку за 2015 рік, оскільки таке нарахування повинно відбуватися не раніше 2016 року.
Крім того, відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (редакція від 01.01.2016р.), обєктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, обєму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.
Таким чином, в 2016 році оподатковуються легкові автомобілі, які відповідають двом критеріям: вік легкового автомобіля не більше пяти років (включно); середньоринкова вартість легкового автомобіля (розрахована за методикою на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку) складає понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати (1033500 гривень станом на 2016 рік).
Судом встановлено, що середньоринкова вартість автомобіля Позивача у 2016 році становила менше 668 розмірів мінімальної заробітної плати, а саме 920587,51 гун.
Таким чином, позивач був звільненим від сплати транспортного податку у 2016 році за легковий автомобіль марки Lexus, модель RX350, 2012 року випуску, оскільки такий автомобіль не був обєктом оподаткування, згідно з підпунктом 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення та визначення позивачу грошового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2015 рік, а отже податкове повідомлення - рішення від 25.06.2015р. №81/04-03-173 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Крім того, суд звертає увагу, що положеннями пункту 58.3 статті 58 ПК України (в редакції від 11.06.2015 р.) передбачено, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до пунктів 42.1 та 42.2 статті 42 ПК України (в редакції від 11.06.2015 р.), податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу. Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
У наданому суду відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що відповідно до ст. 42 ПК України, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документи через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважаєте врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин не вручення.
Проте, суд звертає увагу на те, що ст. 42 ПК України (в редакції від 11.06.2015 р.) не містила такого положення, а отже, позивач не був повідомлений належним чином про прийняте податкове повідомлення - рішення від 25.06.2015р. №81/04-03-173.
Відповідно до положення п. 267.8.1 ч.267.8 ст. 267 ПК України (в редакції від 11.06.2015р.) транспортний податок сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Суд звертає увагу, що про повідомлення-рішення №81/04-03-173 від 25.06.2015 р. позивачу стало відомо при самостійному зверненні 03 березня 2016 року та цього ж дня було сплачено транспортний податок, а отже, пеня могла почати нараховуватися не раніше 02 травня 2016 року, у випадку не сплати позивачем податку після того, як йому стало відомо про необхідність такої сплати.
Відповідно до ч. 57.4. ст.57 ПК України, пеня та штрафні санкції, нараховані на суму грошового зобов'язання (її частку), скасовану за результатами адміністративного чи судового оскарження, також підлягають скасуванню, а якщо такі пеня та санкції були сплачені, вони підлягають зарахуванню в рахунок погашення податкового боргу, грошових зобов'язань або поверненню в порядку, встановленому статтею 43 цього Кодексу.
Суд зазначає, що розмір заборгованості до сплати, позивач не визначав самостійно, відповідні дані та реквізити для сплати йому були надані працівниками Дніпродзержинської обєднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області.
Таким чином, суд вважає, що контролюючим органом протиправно було нараховано позивачу суму штрафу/пені, а отже, вона підлягає поверненню позивачу разом із сумою сплаченим транспортним податком, на підставі протиправних рішень.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберга таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «...адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».
В адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з'ясування всіх обставин у справі. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Відповідач не підтвердив належними доказами правомірність прийнятих рішень, а отже, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині оскаржуваних рішень.
Відповідно до п. 14.1.115. ст. 14 Податкового кодексу України, надміру сплачені грошові зобов'язання - це суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.
Статтею 43 Податкового кодексу України визначені умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань, зокрема, помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
У разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов'язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.
Обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.
Платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку. У разі повернення надміру сплачених грошових зобов'язань з податку на додану вартість такі кошти підлягають поверненню виключно на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.
Контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.
Повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані.
Відповідно до п.5 та п.6 Порядку повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань у випадках, передбачених законодавством, здійснюється виключно на підставі заяви платника податку (за винятком повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку на доходи фізичних осіб, які розраховуються органом ДФС на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку), яка може бути подана до територіального органу ДФС за місцем адміністрування (обліку) помилково та/або надміру сплаченої суми протягом 1095 днів від дня її виникнення.
У заяві платник вказує суму і вид помилково та/або надміру сплаченого платежу та визначає напрям(и) перерахування коштів, що повертаються: 1) на поточний рахунок платника податку в установі банку; 2) на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДФС, незалежно від виду бюджету; 3) готівкою за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в установі банку; 4) готівкою з рахунків банків у разі відсутності у платника податків рахунку в установі банку; 5) поштовим переказом через підприємства поштового зв'язку; 6) для подальших розрахунків як авансові платежі (передоплата) або грошова застава: на небюджетний рахунок з обліку коштів забезпечення сплати майбутніх митних та інших платежів - рахунок 3734, відкритий на балансі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві; банківський балансовий рахунок 2603, відкритий для органу ДФС у відповідному уповноваженому банку (у разі якщо кошти авансових платежів (передоплати), доплати тощо вносилися готівкою).
Пунктом 7 Порядку передбачено, що після реєстрації в органі ДФС заява платника про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань (крім грошових зобов'язань з митних та інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів) передається на розгляд до структурних підрозділів, що виконують функції з адміністрування відповідних податків і зборів та погашення заборгованостей. Не пізніше другого робочого дня, наступного за днем реєстрації, заява з відміткою вказаних підрозділів щодо правомірності повернення передається до структурного підрозділу, на який покладено функцію з підготовки висновку.
Відповідно до п.8 Порядку у разі якщо вказана у заяві платника сума (її частина) за даними інформаційних систем обліковується як помилково та/або надміру сплачена, орган ДФС готує висновок на повернення такої суми (її частини) за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Пунктом 11 Порядку визначено, що на підставі отриманих висновків відповідний орган Казначейства здійснює повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань у визначеному законодавством порядку.
Отже, повернення помилково сплаченого транспортного податку повинно відбуватися відповідно процедури, визначеної законодавством.
Повернення з Державного бюджету України помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань у випадках, передбачених податковим законодавством, є виключними повноваженнями контролюючого органу та органу державного казначейства.
Відтак, позовна вимога про стягнення безпідставно сплаченого транспортного податку є передчасною, адже позивачем не дотримано процедури, визначеної ст.43 Податкового кодексу України по Порядком №1146 від 15.12.2015.
Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 768,40 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,суд, -
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 25.06.2015р. №81/04-03-173.
Визнати протиправними та скасувати податкову вимогу від 18.10.2018 р. №111687-17/03 та рішення №111687-17/03 Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про опис майна у податкову заставу від 18.10.2018 р.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв