Справа № 363/4386/16-а
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 363/4386/16-а Суддя (судді) першої інстанції: Чіркова Г.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа: ОСОБА_3 про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі 15.11.2016 року звернулись до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним і скасувати рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 879.4-36-VI від 11 грудня 2014 року, а також визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції, індексний номер: 19405212 від 17 лютого 2015 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, третьою особою подано апеляційну скаргу, в якій остання просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову. Зокрема, скаржник вказує про те, що оскаржувана податкова консультація є вичерпною та такою, що відповідає вимогам чинного на той час податкового законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, зміст апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27.11.2012 року, земельна ділянка загальною площею 0,2140 га з кадастровим номером НОМЕР_1, розташована за адресою: АДРЕСА_1, на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4 - 0,1500 га та ОСОБА_5 - 0,0640 га.

На вказаній земельній ділянці розташований об'єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок загальною площею 153,3 кв.м., який на праві спільної часткової власності належить позивачам, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень № 45729068 від 16.10.2015 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.10.2015 року.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 71834881, земельна ділянка загальною площею 0,0987 га з кадастровим номером НОМЕР_2, розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2014 року на праві приватної власності належить ОСОБА_3. Цільове призначення вказаної земельної станом на 29.05.2014 визначено для ведення особистого селянського господарства. Вказана земельна ділянка є суміжною із земельною ділянкою позивачів.

11.12.2014 року сесія Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області за результатами розгляду звернення директора ТОВ «ЛА ЗЕМГРУП» ОСОБА_6 прийняла рішення № 879.4-36-VI, яким затвердила ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0987 (кадастровий номер НОМЕР_2), цільове призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в селі Нові Петрівці по вулиці Межигірська Вишгородського району Київської області. Цим самим рішенням змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та зобов'язано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 зареєструвати відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

17.02.2015 року державним реєстратором Вишгородського районного управлінням юстиції Київської області цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 змінено із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Не погоджуючись із вказаними рішенням Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області та державного реєстратора Вишгородського районного управлінням юстиції Київської області, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0987 га, кадастровий номер НОМЕР_2 має порушення оскільки не були повідомлені належним чином відповідно до порядку передбаченого Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, а також відповідно до викопіювання з генерального плану с. Нові Петрівці Вишгородського району, Київської області, на земельній ділянці ОСОБА_3 з кадастровим номером НОМЕР_2 не передбачено будівництво будь-яких будівель та споруд. За таких умов рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 879.4-36-VI від 11.12.2014 прийнято всупереч ст.ст. 22, 38, 39 Земельного кодексу України, ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та підлягає скасуванню.

Однак, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, мотивуючи свою позицію наступним.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст.ст. 3 та 4 цього кодексу земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Статтею 10 Закону України від 21.05.1997 «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97) визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою; щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом та погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 Земельного кодексу України.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому ст. 186- 1 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення.

За положеннями ст. 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Згідно із ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до ч. 4 ст. 186-1 Земельного кодексу України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.

Згідно із ч. 5 ст. 186-1 Земельного кодексу України органи, зазначені в частинах 1- 3 цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Частиною 4 ст. 24 Закону України від 17.02.2011 «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється.

Отже, із змісту вищенаведених норм убачається, що власник земельної ділянки, яка розташована в межах населеного пункту, при необхідності зміни цільового призначення, має звернутися до міської ради із відповідною заявою за місцем розташуванням земельної ділянки.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 звернулась у встановленому порядку до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області із заявою про зміну цільового призначення, до якої додала: Довідку з державної статистичної звітності від 25.09.2014 року №1391; відомість про обчислення площі земельної ділянки; Акт приймання - передачі межових знаків на зберігання; акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого використання за їх наявності; перелік обмежень у використанні земельної ділянки; кадастровий план; Висновок по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється; висновок про погодження проекту землеустрою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 подала належний пакет документів для прийняття рішення про щодо зміни цільового призначення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час судового засідання, на питання колегії суддів щодо клопотання Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання адміністративного суду представник ради зазначив що в матеріалах справи був висновок "Про погодження проекту землеустрою" відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Вишгородської районної державної адміністрації Київської області (том 1, а.с.73), проте після прийняття рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки поставили його під сумнів.

Інших обґрунтувань щодо невідповідності висновку вимогам закону не навів.

Крім того, висновок суду першої інстанції про відсутність в проекті землеустрою висновок відділу містобудування не відповідає дійсності, оскільки такий висновок наявний в матеріалах справи (том 1, а.с. 173 зворотній бік).

Варто також зазначити, що 26.09.2014 року комісія в складі депутатів Новопетрівської сільської ради склала Акт, з пункту 4 якого вбачається, що після встановлення межових знаків гр.. ОСОБА_5 та гр.. ОСОБА_4 відмовилися ставити підписи, як суміжні землекористувачі. Підстав для відмови не встановлено.

Крім того, з висновків вказаного акту вбачається, що комісія засвідчує, що межові знаки між суміжними землевласниками знаходяться по межі даних земельних ділянок, тобто по встановленій огорожі (сітці рябиці).

18 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в контексті справи № 346/4408/15-ц, провадження № 61-8450св18, (ЄДРСРУ 73727402) досліджував питання відмови від підписання акту погодження меж земельної ділянки.

Суд вказав, що статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

У відповідності до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак, у даній справі вирішуючи спір, місцевий суд не в повній мірі врахував те, що непогодження відповідачем меж земельної ділянки, яке мотивоване наявністю земельного спору є формою реалізації прав останнього, а сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

З сукупного аналізу викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність.

Як наслідок, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції про скасування рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 879.4-36-VI від 11 грудня 2014 року підлягає скасуванню як таке, що прийнято без повного врахування всіх обставин справи, оскільки непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для відмови у затвердженні технічної документації.

Оскільки позовна вимога про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції, індексний номер: 19405212 від 17 лютого 2015 року є похідною від вимоги про скасування рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 879.4-36-VI від 11 грудня 2014 року, яке в свою чергу визнано таким, що винесено у відповідності до вимог чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Більше того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час судового засідання представник позивача не зміг надати суду пояснення, зокрема в частині порушених прав позивача. Єдиною підставою, на яку послався представник було те, що придбаваючи земельну ділянку у власність, позивачі мали сподівання, що поряд з їх земельною ділянкою не буде проходити жодне будівництво.

Однак, колегія суддів вважає такі доводи надуманими, а права позивачів не порушеними, з огляду на що зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Захист прав, свобод або законних інтересів, серед іншого, можливий шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень або визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Отже, обов'язковою умовою надання судового захисту є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення

Відповідно до частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення зокрема про: визнання протиправним та нечинним нормативно- правового акту чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно у відношенні тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень та за умови порушення її прав.

У свою чергу, під порушенням прав і свобод фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин слід розуміти негативні наслідки, які були спричинені рішенням, діями чи бездіяльністю органів влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Натомість, в адміністративному позові, на переконання суду апеляційної інстанції, позивачі не надають жодних пояснень в чому полягає їх порушене право, в наслідок прийняття Новопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області рішення №879.4-Зб-УІ від 11 грудня 2014 року.

В позові, порушення своїх прав Позивачі обґрунтовують тим, що відповідач безпідставно і незаконно змінив цільове призначення земельної ділянки ОСОБА_3, де остання здійснює будівництво всупереч вимогам ДБН. Зважаючи, що будівельні роботи ведуться з порушенням норм чинного законодавства, що загрожує зсувом ґрунту та може привести до руйнування будинку позивачів.

Таким чином, доводи Позивачів зводяться до порушення їх прав внаслідок ведення будівництва, а не прийняття самого рішення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.

Враховуючи що Позивачами не доведено, а судом не встановлено, яким саме чином оскаржувані рішення порушують чи обмежують права та інтереси позивачів, що свідчить про відсутність у позивачів порушеного права, у межах спірних правовідносин, як необхідної умови для задоволення позову, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2018 року - скасувати, та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма