Справа № 2040/8238/18
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Бабаєв А.І.

25 квітня 2019 р.Справа № 2040/8238/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Бенедик А.П. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:
28.09.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправним та скасувати п. 10 протоколу № 69 від 06.07.2018 року рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким йому відмовлено в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно подати висновок за формою (додаток 13 Наказу № 530) та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів Міністерства оборони України про виплату йому одноразової грошової допомоги згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», та в Порядку затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, та наказу Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014 року;

- зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання про призначення та нарахування йому одноразової грошової допомоги згідно вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та в Порядку затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, та наказом Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014 року;

Крім того, позивач просить зобов`язати Харківський обласний військовий комісаріат відповідно до ст. 382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення і зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до ст. 382 КАС України подати у 45 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення Міністерства оборони України зазначене у пункті 10 протоколу № 69 від 06.07.2018 року засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову йому в призначенні одноразової грошової допомоги є протиправним.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Так, судовим рішенням визнаний протиправним та скасований п. 10 протоколу № 69 від 06.07.2018 року рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 в іншій їх частині судом відмовлено.

За наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції в частині, якою судом відмовлено в задоволені його позовних вимог, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2018 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 року по справі № 2040/8238/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасовано.

Судом апеляційної інстанції прийняте нове судове рішення, яким Харківський обласний військовий комісаріат зобов`язаний повторно подати висновок за формою (додаток 13 Наказу № 530) та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів Міністерства оборони України про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», та в Порядку затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, та наказу Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014 року; Міністерство оборони України зобов`язано вирішити питання про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», та в Порядку затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, та наказу Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014 року.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 року по справі № 2040/8238/18 - залишено без змін.

12.12.2018 року до Харківського окружного адміністративного суду надійшла апеляційна скарга Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 року у справі № 2040/8238/18 в частині, якою судом першої інстанції задоволені вимоги ОСОБА_1 .

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 року у справі № 2040/8238/18.

Дана справа разом з апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії надійшла до Другого апеляційного адміністративного суду відповідно до ч. 3 ст. 29 КАС України, як визначеного ч. 3 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суду, якому передаються справи Харківського апеляційного адміністративного суду, що ліквідований згідно з Указом Президента України від 29.12.2017 року № 455/2017.

Порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи регламентований ст. 323 КАС України.

Якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає її за правилами цієї глави (ч. 1 ст. 323)

У випадку відкриття апеляційного провадження за такою скаргою суд апеляційної інстанції може зупинити дію раніше прийнятої ним постанови та рішення суду першої інстанції, що оскаржується (ч. 2 ст. 323).

За результатами розгляду апеляційної скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд приймає постанову відповідно до статті 315 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції (ч. 3 ст. 323).

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, зазначену в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи (ч. 4 ст. 323).

Суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи (ч. 5 ст. 323).

Задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправним та скасування п. 10 протоколу № 69 від 06.07.2018 року рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким позивачу відмовлено в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, суд першої інстанції керувався наступним.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

20.12.1991 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII (подалі - Закон № 2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Щодо посилань Міністерства оборони України про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги через те, що особам, які звільнилися з Прикордонних військ, виплата одноразової допомоги не здійснюється Міністерством оборони України, судом зазначено, що статтями 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14.02.1992 року, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди. Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України «Про ратифікацію Протоколу до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей» від 14.02.1992 року, від 07.06.2001 року № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992 року.

Відповідно до статті 1 даного Протоколу, на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Суд вважає, що наведеними вище міждержавними Угодами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї держави Співдружності, на якій він проживає.

Згідно п. 1 ч. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 року № 10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до п. п. 1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 року «Про військові формування на Україні», Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, України. Утворено Міністерство оборони України.

Згідно наказу Міністра Оборони СРСР № 72 позивача 21.05.1985 року звільнено в запас та в подальшому поставлено на військовий облік до Валківського РВК Харківської області, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 .

Таким чином, суд визнав, що під час звільнення позивача з військової служби в збройних силах СРСР розрахунок з ним здійснювався Міністерством оборони СРСР.

Згідно постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 року № 1431-XII всі військові формування, дислоковані на території республіки були підпорядковані Верховній Раді України та було утворено Міністерство оборони України.

Отже, всі військові комісаріати дислоковані на території України були підпорядковані Верховній Раді України, а згодом Міністерству оборони України. Тобто обов`язок виплати одноразової грошової допомоги покладений на Міністерство Оборони України.

З огляду на викладене, суд визнав необґрунтованими посилання Міністерства оборони України щодо відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги через те, що особам, які звільнилися з Прикордонних військ, виплата одноразової допомоги не здійснюється Міністерством оборони України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум зазначене в п. 10 протоколу № 69 від 06.07.2018 року про відмову позивачу в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, прийняте без врахування приписів чинного законодавства України, а тому є протиправним, що дає суду правові підстави для скасування такого рішення.

Не погоджуючись з судовим рішенням в цій його частині, в апеляційній скарзі Міністерство оборони України просить його скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні цих вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Міністерство оборони України, окрім іншого, зазначає, що позивач проходив строкову військову службу у прикордонних військах КДБ колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік та являвся військовослужбовцем прикордонних військ.

Скаржник зазначає, що на виконання постанови Ради Міністрів СРСР № 328-159СС від 28.03.1957 року прикордонні війська були передані до складу Комітету державної безпеки СРСР зі складу Міністерства внутрішніх справ СРСР спільним наказом (Міністерства внутрішніх справ та КДБ) № 0017/00161 від 02.04.1957 року.

Пунктом 1 ч. 1 Указу Президії Верховної Ради колишнього Союзу РСР від 21.03.1989 року № 10223-Х1 «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» прикордонні війська виведені зі складу Збройних Сил колишнього Союзу РСР.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 9 Закону СРСР від 16.05.1991 року «Про органи державної безпеки в СРСР» Комітет державної безпеки СРСР (КДБ СРСР) союзно-республіканський центральний орган державного управління СРСР. КДБ СРСР безпосередньо підпорядковані, зокрема прикордонні війська.

Отже Міністерство оборони СРСР ніколи не було органом управління для прикордонних військ, керівництво якими здійснювало КДБ СРСР та підпорядкованим йому Головним управлінням Прикордонних військ.

У подальшому, відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.01.1992 року № 3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України» встановлено, що Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.

Скаржник зазначає, що таким чином, враховуючи вимоги зазначених вище норм матеріального права, Міністерство оборони України не може бути належним відповідачем по даній справі, оскільки Міністерство оборони СРСР ніколи не було органом управління прикордонних військ КДБ СРСР, МО СРСР не здійснював розрахунків при звільненні позивача з військової служби, через що витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги позивачу, який проходив службу в прикордонних військах, мають здійснюватися Державною прикордонною службою.

В письмових поясненнях представник позивача Йорж С.В. зазначає, що згідно ч. 4 ст. 323 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи, доводи, викладені в даній апеляційній скарзі вже розглядались апеляційною інстанцією по цій справі, нових доводів в апеляційній скарзі не наведено а відтак у задоволені апеляційної скарги Міністерства оборони України слід відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом установлено, що рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (оформленим протоколом засідання комісії від 06.07.2018 року № 69) позивачу ОСОБА_1 відмовлено в призначені одноразової грошової допомоги (а.с. 12).

Підставою для прийняття такого висновку послугувала та обставина, що на день звільнення з військової служби позивач ОСОБА_1 проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР.

Так, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум зазначено, що згідно п. 17 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.22013 року № 975 та п. 6 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

Міністерство оборони України не здійснювало розрахунок під час звільнення позивача з Прикордонних військ КДБ СРСР.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи.

Витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в Прикордонних військах мають здійснюватися Державною прикордонною службою України.

Із записів воєнного квітка позивача серії НОМЕР_1 убачається, що позивач ОСОБА_1 був призваний на дійсну військову службу 06.05.1983 року та демобілізований у запас та направлений до Валківського районного військового комісаріату відповідно до наказу Міністерства оборони СРСР від 21.05.1985 року № 72 (а.с. 21).

У період з 13.03.1984 року по 02.03.1985 року позивач проходив службу у 68-му Тахта-Базарському Прикордонному загоні (в/ч 2072, Туркменська РСР) та брав участь у бойових діях у Республіці Афганістан.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимоги позивача ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що військовий обов`язок в СРСР визначався ст. 132 Конституції СРСР як почесний обов`язок радянських громадян із зброєю в руках захищати соціалістичну Вітчизну і нести військову службу в рядах Збройних Сил СРСР. Порядок виконання цього обов`язку регулювався Законом СРСР «Про загальний військовий обов`язок» від 12.10.1967 року. Відповідно до цього закону всі чоловіки - громадяни СРСР - незалежно від расової і національної приналежності віросповідання, освіти, осілості, соціального і майнового положення зобов`язані проходити дійсну військову службу в рядах Збройних Сил СРСР.

Прикордонні війська структурно входили до складу Комітету державної безпеки СРСР (КДБ СРСР, до 1978 року - КДБ при Раді Міністрів СРСР) та були складовою частиною Збройних Сил СРСР у період з 01.09.1939 року по 21.03.1989 року.

На виконання постанови Ради Міністрів СРСР № 328-159сс від 28.03.1957 року спільним наказом МВС - КДБ СРСР № 0017/00161 від 02.04.1957 року прикордонні війська були переведені зі складу МВС СРСР до складу КДБ при РМ СРСР.

31.07.1989 року головою ВР СРСР підписаний Закон СРСР N 304-I «Про затвердження Указів Президії Верховної Ради СРСР про внесення змін і доповнень до законодавчих актів СРСР», яким затверджений Указ Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 року «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» і з цього часу прикордонні війська СРСР входили до системи КДБ СРСР. 03.12.1991 року КДБ СРСР був ліквідований на підставі Закону Президента СРСР № 124-Н «Про реорганізацію органів державної безпеки».

Таким чином, прикордонні війська колишнього СРСР у період часу з 01.09.1939 року по 21.03.1989 року були складовою частиною Збройних Сил СРСР.

З урахуванням наведеного та встановленого факту проходження позивачем у період з 13.03.1984 року по 02.03.1985 року військової служби у складі військової частини Збройних Сил СРСР, а не прикордонних військ КДБ СРСР, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного позивачем рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.07.2018 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010 року).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року залишити без змін в частині, якою визнано протиправним та скасовано п. 10 протоколу № 69 від 06 липня 2018 року рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та призначенням компенсаційних сум, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик О.В. Присяжнюк
Постанова у повному обсязі складена і підписана 03 травня 2019 року.