Справа № 826/16452/16
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Коротких А.Ю.

Федотова І.В.

при секретарі Мідянці А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, про визнання протиправними та скасування вимог,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві в якому просив суд визнати недійсними та скасувати:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 10 травня 2016 року за № Ф-6287-25 у сумі 6200 грн 15 коп.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 05 липня 2016 року за № Ф-6287-25 у сумі 5259,99 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 03 серпня 2016 року за № Ф-6287-25 у сумі 6200 грн 15 коп.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та здійснені порушення вимог процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову. Скаржник зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено у можливості скористатися звільненням від сплати обов'язкового платежу на період мобілізації. Позивач звертає увагу суду, що встановлений законом десятиденний строк після демобілізації для подачі заяви на використання пільг по обов'язковим платежам, суперечить принципу верховенства права, яке закріплено в ст. 8 Конституції України. Також скаржник зазначає, що подані ним на пістряві п. 56.9 ст. 56 ПК України скарги до податкових органів відповідь на які на адресу позивача не надходили вважаються задоволеними та користь позивача.

В судове засідання з'явились представники учасників справи.

Представник позивача просила суд задовольнити вимоги апеляційної скарги з підстав, що у ній зазначені.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги зазначивши, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

У відповідності до ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що 02 листопада 2005 року внесений запис до ЄДР за № 2 002282, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1.

На адресу позивача 28 липня 2016 року відповідач направив вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10 травня 2016 року № Ф-6287-25 на суму 6200 грн 15 коп.

Також 21 липня 2016 року відповідач направив позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05 липня 2016 року № Ф-6287-25 на суму 5258 грн 99 коп.

Вважаючи вимогу відповідача від 05 липня 2016 року № Ф-6287-25 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску загальнообов'язкове державне соціальне страхування на суму 5258 грн 99 коп. протиправною позивачем 03 серпня 2016 року подано до Головного управління ДФС у м. Києві скарга на дану вимогу.

Також 16 серпня 2016 року позивачем до Головного управління ДФС у м. Києві була подана скарга на вимогу про сплату боргу (недоїмки) в сумі 6 200 грн 15 коп. з єдиного внеску загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 10 липня 2016 року № Ф-6287-25.

На адресу позивача 14 вересня 2016 року відповідач направив вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03 серпня 2016 року № Ф-6287-25 на суму 6 200 грн 15 коп.

Крім того, 14 вересня 2016 року Головним управлінням ДФС у м. Києві направлено позивачу рішення № 5952/З/26-15-10-02-16 про результати розгляду скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, яким залишено без змін вимогу ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 10 травня 2016 № Ф-6287-25 на суму 6 200 грн 15 коп., а скаргу позивача - без задоволення.

Рішення мотивоване тим, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 фактично подав заяву, на підставі якої здійснюється звільнення від обов'язку сплати єдиного внеску, з порушенням терміну подання, оскільки позивач був мобілізований на військову службу з 18 лютого 2015 року по 19 квітень 2016 року, то заява мала бути подана до 29 квітня 2016 року, а фактично була подана 03 серпня 2016 року.

Вважаючи протиправними дії відповідача позивач звернувся з позовом до суду про скасування спірних вимог податкового органу.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Нормами ч. 3 ст. 9 Закону передбачено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 13 Закону передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

За змістом норми ч.ч. 2 - 4 ст. 25 Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

При цьому, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

В силу приписів ч. 3 ст. 9 Закону обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Як вбачається з матеріалів справи підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом позивач зазначає неправомірність рішень податкового органу - вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, у зв'язку з звільненням фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від виконання обов'язків, визначених п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Надаючи оцінку вказаним доводам скаржника колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Водночас, 08 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII (далі - Закон № 1275-VII), яким розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» доповнено пунктом 92, відповідно до якого під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.

Підставою для такого звільнення є заява особи, яка бере добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів такою особою протягом 10 днів після її демобілізації або після закінчення лікування (реабілітації).

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що цей пункт застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.

Аналогічні норми містяться також в Інструкції № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 28 березня 2016 року № 393). Зокрема, п. 7 розд. ІV вказаної Інструкції визначено, що протягом особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники, визначені пп. 3 та 4 п. 1 розділу II цієї Інструкції, які призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов'язків, якщо вони не є роботодавцями.

Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що звільняються від нарахування та сплати єдиного внеску під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску - фізичні особи-підприємці (визначені ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»), призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби.

При цьому, для звільнення від виконання обов'язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», визначальним є те, що особа призвана на військову службу під час мобілізації або ж залучена до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, при цьому не є роботодавцем.

З матеріалів справи встановлено, що позивач був призваний на військову службу під час мобілізації з 18 лютого 2015 по 19 квітня 2016 року.

Відповідно, повинен був звернутися до контролюючого органу за місцем обліку із заявою про звільнення особи від виконання своїх обов'язків, встановлених п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» упродовж 10 днів після його демобілізації.

Однак з такою заявою, позивач звернувся до контролюючого органу 03 серпня 2016 року.

З огляду на встановлені під час судового розгляду справи обставини несвоєчасного подання фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 вказаної вище заяви колегія суддів вважає, що позивачем не виконано вимоги, передбачені пунктом 92 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що подання позивачем заяви від 02 березня 2015 року № 1/03-03-2014, якою позивач повідомив відповідача про те, що він призваний на військову службу з 18 лютого 2015, а тому просив вважати податковий борг платника єдиного податку та ЕСВ з 01 березня 2015 року, що виникне внаслідок непереборної сили безнадійним податковим боргом, та підлягатиме списанню, не звільняє позивача від виконання ним вимог щодо подання заяви, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 28 березня 2016 року № 393, протягом 10 днів після його демобілізації.

Крім того, в червні 2016 року позивачем було сплачено зобов'язання у розмірі 941 грн 16 коп., що свідчить про добровільну сплату самостійно нарахованого зобов'язання.

Вказані вище обставини в сукупності свідчать про відсутність підстав для застосування до позивача підстав звільнення особи, від виконання його обов'язків, встановлених п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Стосовно ж доводів фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про ненадання відповідачем відповідей на його скарги від 03 серпня 2016 року та 16 серпня 2016 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

З матеріалів справи вбачається, що скарги позивача від 03 серпня 2016 року та 16 сепрня 2016 року, відповідачем розглянуті.

Рішення № 5586/З/26-15-10-02-16 і № 5952/З/26-15-10-02-16 за наслідками розгляду вказаних скарг 31 серпня 2016 року та 14 вересня 2016 року були направлені позивачу.

Отже, відповідачем в межах строку, визначеного Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та Порядком розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу розглянуто скарги платника єдиного внеску.

З огляду на вказані вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

Отже, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, які містяться в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови виготовлено 25 квітня 2019 року.