Справа № 160/2762/19
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2019 року Справа № 160/2762/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
позивача представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Соборного відділу Державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -
26 березня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Соборного відділу Державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 25.09.2018 року ОСОБА_5 про накладення на ОСОБА_3 штрафу у розмірі 30% від суми заборгованості по аліментам, що становить 24 750,00 грн.
Ухвалою суду від 01.04.2019 року позовну заяву було залишено без руху з підстав невідповідності вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
08 квітня 2019 року до суду позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви та заяву про поновлення строку звернення до суду.
09.04.2019 року ухвалою суду позивачу було поновлено строк звернення до адміністративного суду та відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду на 15.04.2019 року з одночасним витребуванням в Соборного відділу ДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області матеріалів виконавчого провадження № 46202245.
15.04.2019 року розгляд справи було відкладено на 22.04.2019 року за клопотанням позивача.
Розглянувши подані документи, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.
Згідно пояснень, наданих позивачем 07.06.2017 року на адресу Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, аліменти ним не сплачувались тривалий час у звязку із тим, що йому не були відомі реквізити куди перераховувати аліменти.
Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на підставі висновку спірного акту індивідуальної дії на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд при винесенні рішення виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі Закон України № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 1 ч. 1 ст.3 Закону України № 1404-VIII).
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 Закону України № 1404-VIII).
Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (ч. 1 ст. 10 Закону України № 1404-VIII).
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом, що встановлено нормами п. 16 ч. 3 ст. 18 Закону України № 1404-VIII.
Порядок стягнення аліментів встановлено ст. 71 Закону України № 1404-VIII.
Так, виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України (ч. 1 ст. 71 Закону України № 1404-VIII).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року № 2475 VIII, що набрав чинності 28.08.2018 року, пункт 14 статті 71 Закону України № 1404-VIII було викладено в новій редакції, а саме:
«За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».
Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти до висновку, що починаючи з 28.08.2018 року за наявності у боржника заборгованості зі сплати аліментів, що перевищує суму відповідних платежів за один (два три) роки, державний виконавець зобовязаний винести постанову про накладення на боржника штрафу відповідно у розмірі 20% (30% - 50%) суми заборгованості. При цьому, будь яких обмежень щодо незастосування штрафних санкцій відносно боржників, суми заборгованості по аліментах у яких утворилися до моменту набрання чинності вказаного Закону, Закон України «Про виконавче провадження» не містить.
Суд також критично ставиться до тверджень позивача щодо виникнення заборгованості з вини виконавчої служби та безпідставність, у такому випадку, застосування до нього штрафних санкцій, оскільки сума заборгованості, що існувала на момент винесення оскаржуваної постанови ним не оскаржувалась.
Щодо позиції позивача про неможливість застосування до даних відносин положень ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України від 03.07.2018 року № 2475 VIII, оскільки на його думку, закон не має зворотної сили і вказані норми можуть бути застосовані до тих випадків, які будуть виникати після 28.08.2018 року, суд зазначає наступне.
Так, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року № 2475 VIII, яким встановлено застосування штрафних санкцій до боржників, набрав чинності 28.08.2018 року.
Як було зазначено раніше, станом на вересень 2018 року, тобто на момент, коли Закон України від 03.07.2018 року № 2475 VIII набув чинності, у позивача існувала заборгованість зі сплати аліментів, що перевищувала суму відповідних платежів за два роки, тобто, відповідачем правомірно було застосовано штрафні санкції, встановлені норми ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а заперечення з цього приводу з боку позивача, суд вважає необгрунтованими.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що постанова державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 25.09.2018 року ОСОБА_5 про накладення на ОСОБА_3 штрафу у розмірі 30% від суми заборгованості по аліментам, що становить 24 750,00 грн. винесена у відповідності до норм діючого законодавства та в рамках наданих відповідачу повноважень, тому підстави для її скасування, відсутні.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
В ході розгляду справи відповідачем було доведено суду належні докази, які свідчили про правомірність прийняття оскаржуваного рішення, у звязку із чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Оскільки, у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 9, 73-78, 90, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 26 квітня 2019 року.

Суддя ОСОБА_1