Справа № 160/70/19
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2019 року Справа № 160/70/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.
при секретарі судового засідання Бурцевій Я.Е.
представника позивача Рижова Д.В.
представників відповідача Сігалової М.Е., Тіпи Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ХОНЕСТ" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
Товариство з обмеженою відповідальністю "ХОНЕСТ" (далі - ТОВ "ХОНЕСТ", позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДФС у Дніпропетровській області, відповідач), в якій просить:
Ухвалою суду від 08.01.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.
30.01.2019 року перенесено підготовче засідання на 07.02.2019 року, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді; 07.02.2019 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 13.02.2019 року за клопотання представника позивача; 13.02.2019 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 01.03.2019 року для надання можливості ознайомитись з матеріалами справи; 01.03.2019 року продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів та оголошено перерву до 11.03.2019 року; 11.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 21.03.2019 року; 21.03.2019 року оголошено перерву у судовому засіданні до 27.03.2019 року для забезпечення явки ревізора у судове засідання.
В судовому засіданні 27.03.2019 року представник позивача підтримав позов та просив суд задовольнити позов. Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, просили суд відмовити у його задоволенні.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ТОВ "ХОНЕСТ" зареєстровано як юридична особа 25.03.1998 року та перебуває на обліку у Криворізькій північній ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Видами діяльності підприємства за КВЕД є: 10.13 Виробництво м'ясних продуктів; 46.17 Діяльність посередників у торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 46.32 Оптова торгівля м'ясом і м'ясними продуктами (основний); 46.39 Неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 47.22 Роздрібна торгівля м'ясом і м'ясними продуктами в спеціалізованих магазинах; 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Позивач, не погодившись з винесеними податковими повідомленнями-рішенням, звернувся до суду з вимогою про визнання їх протиправними та скасування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинами, суд зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюють норми Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Згідно з підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Пунктом 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.
Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до пункту 138.4 статті 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Пунктом 138.10 статті 138 ПК України визначено, що до складу інших витрат включаються серед інших, зокрема, витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів.
Пунктом 138.8 статті 138 ПК України передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).
З акту перевірки відомо та не заперечується сторонами, що за період з 01.01.2015 року по 30.06.2018 року ТОВ "ХОНЕСТ" здійснювало реалізацію м'яса і м'ясних продуктів юридичним особам, фізичним особам-підприємцям і кінцевим споживачам.
Реалізація продукції (товару) кінцевому споживачу (фізичним особам), складала 80% від загальних обсягів реалізації продукції та не потребувала залучення транспортних засобів позивача, оскільки безпосередньо здійснювалась зі складу позивача.
Інша реалізація продукції, яка складала близько 20% від загальних обсягів реалізації продукції здійснювалась на підставі договорів поставки, які досліджені судом та містяться в матеріалах справи (а.с. 67-86, т.1).
Так, за умовами договорів поставки, які є однотипними, передбачено, що поставка продукції здійснюється окремими партіями, відповідно до правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати ІНКОТРЕМС 2010 на умовах терміну DDP - адресна програма доставки.
Перевіряючим встановлено, що ТОВ "ХОНЕСТ" придбавало паливно-мастильні матеріали від контрагентів-постачальників та в бухгалтерському обліку оприбутковувало на рахунок 203 "Паливо". Списання паливно-мастильних матеріалів протягом 2015-2016 років здійснювалось у бухгалтерському обліку на рахунок 93 "Витрати на збут".
Наказом №21 від 23.12.2014 року на ТОВ "ХОНЕСТ" затверджено власну форму подорожнього листа та введено в дію з 01.01.2015 року (а.с. 184-185, т.1).
З наданих до перевірки та до матеріалів справи подорожніх листів за 2015-2016 роки вбачається, що переважна більшість листів оформлені неналежним чином, а саме в таблиці "Завдання водієві" вказано - "доставка продуктів по городу", в таблиці "Послідовність виконання завдання" вказано - "доставка продуктів по городу" без зазначення найменування покупця, адреси покупця чи адреси магазину, підписи сторін як продавця так і покупця, не містять маршруту та будь-яких відміток вантажоодержувача.
Товарно-транспортні накладні щодо кожної поставки за перевіряємий період до перевірки надано позивачем не було.
Згідно зі зведеної довідки використаного пального: по автомобілю Мерседес за січень 2016 року, пробіг авто склав 2671 км, використано паливно-мастильних матеріалів - 525 л.; по автомобілю ЗАЗ за січень 2016 року, пробіг авто склав 2703 км, використано паливно-мастильних матеріалів - 292 л.
Контролюючим органом зроблено висновок про те, що позивачем завищено витрати, у зв'язку з відображенням у їх складі вартості паливно-мастильних матеріалів без належного оформлення подорожніх листів на загальну суму 1 253 2015 грн., в тому числі за 2015 рік на суму 926 873 грн., за 2016 рік на суму 326 342 грн.
Відповідно до пyнкту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з пунктом 44.2 статті 44 цього Кодексу для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Частиною 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються наданих бухгалтерського обліку.
Так, статтею 9 цього Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити назву документа (форми), дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення: особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
У контексті викладеного суд зазначає, що вартість придбаного пального визнається витратами підприємства лише у тому випадку, коли його списання відбулось на підставі первинного документу, що за формою та змістом відповідає вимогам частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та містить інформацію про фактичний пробіг автомобіля, фактичні витрати пально-мастильних матеріалів, а також підтверджує виробничий характер маршруту прямування транспорту.
Отже, виключно за умови наявності зв'язку з господарською діяльністю та відповідного документального підтвердження, вартість паливно-мастильних матеріалів, в залежності від цілей використання автомобіля, може бути віднесена до витрат.
Водночас, позивачем у наданих подорожніх листах не зафіксовано усіх даних для обліку використання пального, а відтак, суд погоджується з позицією відповідача, яка викладена в акті перевірки, про те, що подорожні листи складені не належним чином, тому не є первинними документами в розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Крім того, судом встановлено, що, з урахуванням відсутності записів про маршрут транспортування та адреси продавця або магазину, неможлива конкретизація пробігу транспортного засобу, який в свою чергу міг би підтвердити кількість використаного пального.
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновками контролюючого органу щодо завищення витрат, у зв'язку з включенням у їх склад вартості паливно-мастильних матеріалів без належного оформлення первинних документів.
В судовому засіданні встановлено, що ТОВ "ХОНЕСТ" здійснювало роздрібну та оптову торгівлю м'ясом (м'ясо курки, свинина, качка, м'ясо індика) і м'ясними продуктами (биток із м'яса, біфштекс курячий, гуляш курячий зі шкірною, домашня котлета тощо). Позивачем в перевіряємому періоді здійснювалась реалізація продукції (товару) кінцевому споживачу (фізичним особам) безпосередньо зі складу позивача, що складало близько 80% від загальних обсягів реалізації.
Перевіркою встановлено, що підприємством не нараховано умовний продаж на втрати товару (м'ясо курки, свинина, качка, м'ясо індика) на суму 120051,58 грн.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Підпунктом 14.1.191 пункту 14.1 ст.14 ПК України передбачено, що постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду. Постачанням товарів також вважаються: а) фактична передача матеріальних активів іншій особі на підставі договору про фінансовий лізинг (повернення матеріальних активів згідно з договором про фінансовий лізинг) чи іншої домовленості, відповідно до якої оплата відстрочена, але право власності на матеріальні активи передається не пізніше дати здійснення останнього платежу; б) передача права власності на матеріальні активи за рішенням органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи відповідно до законодавства; в) будь-яка із зазначених дій платника податку щодо матеріальних активів, якщо платник податку мав право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі придбання зазначеного майна чи його частини (безоплатна передача майна іншій особі; передача майна у межах балансу платника податку, що використовується у господарській діяльності платника податку для його подальшого використання з метою, не пов'язаною із господарською діяльністю такого платника податку; передача у межах балансу платника податку майна, що планувалося для використання в оподатковуваних операціях, для його використання в операціях, що звільняються від оподаткування або не підлягають оподаткуванню); г) передача (внесення) товарів (у тому числі необоротних активів) як вклад у спільну діяльність без утворення юридичної особи, а також їх повернення; д) ліквідація платником податку за власним бажанням необоротних активів, які перебувають у такого платника; е) передача товарів згідно з договором, за яким сплачується комісія (винагорода) за продаж чи купівлю. Не є постачанням товарів випадки, коли основні виробничі засоби або невиробничі засоби ліквідуються у зв'язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, а також в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення необоротних активів, або коли платник податку надає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення необоротних активів в інший спосіб, внаслідок чого необоротний актив не може використовуватися за первісним призначенням.
Таким чином, у випадку використання товарів не у господарській діяльності база оподаткування для товарів визначається не нижче цін їх придбання. При списанні втрат продукції в межах природного убутку, необхідно визначити податкові зобов'язання з ПДВ виходячи із цін придбання продукції, по якій у підприємства був відображений податковий кредит.
Позивачем не нараховано умовний продаж на втрату товару (м'ясо курки, свинина, качка, м'ясо індика) на суму 690488,31 грн., що є порушенням підпункту 14.1.191, пункту 14.1. статті 14, пунктів 189.1, 189.5 статті 189 ПК України.
В судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи представника позивача про відсутність в діях ТОВ "ХОНЕСТ" порушень вимог чинного законодавства України.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодекс адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, розподіл судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду в повному обсязі складено 18 квітня 2019 року (у зв'язку з перебуванням судді у щорічній відпустці).

Суддя М.В. Бондар