Справа № 160/1401/19
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2019 року Справа № 160/1401/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Захарчук - Борисенко Н.В.
при секретарі судового засідання - Музиці Я.І.
представника позивача - ОСОБА_1
представників відповідача - Бузунової К.О., Слакви Ю.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій, -
12.02.2019 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якій просить визнати протиправним та скасувати:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року було вирішено клопотання представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про перехід розгляду справи в загальне позовне провадження в адміністративній справі №160/1401/19 - задовольнити, а подальший розгляд справи №160/1401/19 - здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив що позивачем при поданні позовної заяви було наголошено на таких підставах для задоволення позову, як те, що всі витрати позивача, як суб'єкта господарювання було сформовано правомірно, що спростовує зміст оскаржуваних рішень. При цьому, на підтвердження такої позиції позивач в позовній заяві детально розписав підстави для формування витрат із зазначенням окремо фактичних обставин та правової позиції щодо кожних витрат (Мийку автомобіля, Юридичні послуги, Передплату журналу «Бухгалтер 911», Витрати на утримання транспортних засобів тощо) із зазначенням окремо інформації як за 2016, так і за 2017 рік. Поданий відповідачем відзив не містить конкретних заперечень щодо обставин зазначених відповідачем, не містить посилання на те, з якими саме доказами не погоджується відповідач, на містить обґрунтованих заперечень щодо правових підстав позову.
Представником відповідача також були подані Додаткові письмові пояснення, в яких було зазначено заперечення щодо частини доводів позовної заяви із посиланням на висновки та конкретні сторінки Акту перевірки.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з підстав, зазначених у позові.
Представник відповідача в судовому засіданні обставини, викладені у відзиві на позов підтримав, проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач - ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем на загальній системі оподаткування, основним видом діяльності якого є Вантажний автомобільний транспорт (Код КВЕД 49.41).
Перевіркою встановлені порушення п.177.2 ст.177. п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, п.1.2 п. 16-1 підр.10 р. XX. ст.177 Податкового кодексу України, п п. 4 ч. 1 ст. 4. п. 2 ст. 6. п. 2 ч. 1 ст. 7. п. 5 ст. 8 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року №2464-VI, п 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, Наказу Міністерства доходів і зборів від 16.09.2013 № 481 «Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність», п. 63.3. ст.63 Податкового кодексу України, Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року № 1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22 квітня 2014 року № 462).
Не погодившись з прийнятими рішенням Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся з адміністративним позовом до суду.
Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості винесення контролюючим вищевказаних рішень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин).
У відповідності до пункту 162.1. статті 162 Податкового кодексу України від 02.12.2010 N 2755-VI (далі - ПК України) платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Підпунктом 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 ПК України встановлено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
За приписами норм пунктів 44.1 та 44.3 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац 2 пункту 44.1. статті 44 ПК України).
Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1. цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"(далі -Закон N 996-XIV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
В розумінні Закону N 996-XIV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
При цьому, згідно з пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 N 88та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 за N 168/704 (далі - Положення), "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.
Згідно з частиною 1статті 9 Закону N 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону N 996-XIV).
Аналіз вищевикладених норм Закону N 996-XIV та Положення свідчить про те, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначений ст. 177 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року N 2755-VI зі змінами та доповненнями (далі - ПК України).
Згідно з п. 177.2 ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходим (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Пунктом 177.4 ст. 177 ПК України визначено перелік витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування.
Відповідно до п.п. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПК України до інших витрат відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково - касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Відповідно до п.п.177.4.5. п.177.4 ст. 177 ПК України, до складу витрат підприємця не включаються:
- витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;
- витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;
- витрати на придбання та утримання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;
- документально не підтверджені витрати.
Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК України. У цій статті зазначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 27 лютого 2018 року у справа №821/274/17, системний аналіз статті 177 цього Кодексу, з урахуванням пункту 177.2 та підпункту 177.4.4. цієї статті встановлюють правила оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, за якими до витрат належать документально підтверджені витрати, пов'язанні з господарською діяльністю такої особи, перелік яких не є вичерпним. Отже, намагання податкового органу обмежити цей перелік посиланням на положення податкового закону, норма якого у цій частині має інше правове навантаження, є хибним.
Враховуючи наведені положення ПК України, суд приходить до висновку, що фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування може віднести до складу витрат витрати, якщо вони документально підтверджені первинними документами; пов'язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; безпосередньо пов'язані з отриманням доходів; фактично сплачені; товари (послуги) фактично отримано фізичною особою - підприємцем.
Як вбачається з акту перевірки, висновки податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства про завищення інших витрат ґрунтуються на тому, що позивачем безпідставно включено до витрат суму витрат з надання послуг з мийки транспортних засобів, юридичних послуг, витрат на передплату газети, витрати на надання послуг ТОВ «ТТК «ІНФОРМАЦІЯ_1» та ПАТ «Лінде газ Україна», які безпосередньо не пов'язані з отриманням доходів. Крім того, податковий орган зазначив, що вищезазначені порушення з огляду на встановлені факти заниження інших витрат позивачем не вплинули на суму донарахувань.
Однак, з такими висновками відповідача суд не погоджується, з огляду на наступне.
Відповідно до рахунку-фактури № 2204/12 позивачем було замовлено передплату газети «Бухгалтер 911» на період з січня по червень 2017 р., який було сплачено за платіжним дорученням № 2717 від 15.12.2016 р., а послуги були надані, що підтверджується актом № 2204/12 від 15.12.2016 р.. Згідно до рахунку-фактури № 1037/06 позивачем було замовлено передплату газети «Бухгалтер 911» на період з липня по грудень 2016 р., який було сплачено за платіжним дорученням № 2412 від 09.06.2016 р., а послуги були надані, що підтверджується актом № 2204/12 від 09.06.2016 р.. Згідно до рахунку-фактури № 1837/06 позивачем було замовлено передплату газети «Бухгалтер 911» на період з липня по грудень 2017 р., який було сплачено за платіжним дорученням № 2974 від 15.06.2017 р., а послуги були надані, що підтверджується актом № 1837/06 від 15.06.2017 р.. Так, відповідно до рахунку-фактури № 1037/06 позивачем було замовлено передплату газети «Бухгалтер 911» на період з січня по грудень 2018 р., який було сплачено за платіжним дорученням № 3299 від 21.12.2017 р., а послуги були надані, що підтверджується актом № 2621/12 від 21.12.2017 р..
Між ОСОБА_4 та приватним підприємством «Дніпроагрохім» було укладено договір про надання послуг, відповідно до якого замовнику надаються послуги, щодо мийки транспортних засобів.
Приватним підприємством «Дніпроагрохім» було надано послуги мийки транспортних засобів позивачу, що підтверджується рахунками фактури за номерами №СФ-426 від 30.12.2016 р., №СФ-390 від 30.11.2016 р., №СФ-312 від 31.10.2016 р., №СФ-241 від 02.08.2016 р., №СФ-137 від 01.06.2016 р., № СФ-103 від 04.04.2016 р., №СФ-61 від 03.03.2016 р., №СФ-9 від 11.01.2016 р., №СФ-451 від 29.12.2017 р., №СФ-401 від 30.11.2017 р., №СФ-331 від 29.09.2017 р., №СФ-287 від 31.08.2017 р., №СФ-250 від 31.07.2017 р., № СФ-212 від 30.06.2017 р., №СФ-177 від 31.05.2017 р., №СФ-142 від 28.04.2017 р., №СФ-99 від 31.03.2017 р., №СФ-59 від 28.02.2017 р., №СФ-24 від 31.01.2017 р. та актами здачі-прийняття робіт від 30.12.2016 р., від 30.11.2016 р., від 31.10.2016 р., від 02.08.2016 р., від 01.06.2016 р., від 04.04.2016 р., від 03.03.2016 р., від 11.01.2016 р., від 29.12.2017 р., від 30.11.2017 р., від 29.09.2017 р., від 31.08.2017 р., від 31.07.2017 р., від 30.06.2016 р., від 31.05.2017 р., від 28.04.2017 р., від 31.03.2017 р., від 28.02.2017 р., від 31.01.2017 р.. Послуги мийки транспортних засобів були оплачені позивачем, що підтверджується виписками з поточного рахунку за 2016 та 2017 роки та що не оспорюється відповідачем та зазначається в акті перевірки.
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 позивачу надавались юридичні послуги (складання скарги на постанову ДОАС та правовий супровід скарги, ведення судової справи у ДОАС, аналіз податкового законодавства та аналіз договорів, тощо) позивачу у 2016 та 2017 роках, про що були складені акти приймання-передачі наданих юридичних послуг: від 23.01.2016 р., від 21.02.2016 р., від 11.04.2016 р. , від 27.04.2016 р, від 31.05.2016 р., від 30.06.2016 р., від 04.08.2016 р., від 11.08.2016 р., від 30.08.2016 р., від 14.09.2016 р., від 30.09.2016 р., від 31.10.2016 р., від 07.11.2016 р., від 23.11.2016 р. , від 30.11.2016 р., від 31.01.2017 р.. Вищезазначені послуги були сплачені, про що свідчить виписки по рахунку за період з 01.01.2016 р. до 31.12.2017 р. та не заперечується податковим органом.
За результатами дослідження вище перелічених первинних та інших документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 N 996-XIV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 N 88, та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.
Отже, матеріали справи свідчать, що інші витрати, які були понесені позивачем за результатом здійснення господарських операцій у 2016-2017 роках підтверджені належними документами та оформлені згідно з вимогами чинного законодавства.
Матеріалами справи підтверджено, що понесені позивачем інші витрати в сумі 67 078 грн. 00 коп. безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю останнього, оскільки вони стосуються здійснення та ведення позивачем бухгалтерського обліку та на врегулювання спорів в судах, зокрема з податковим органом, а також мийки транспортних засобів відповідно до правил перевезення небезпечних вантажів та ліцензії.
Щодо неврахування відповідачем фактів заниження інших витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачем згідно до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2016 та 2017 роки було задекларовано інших витрат у 2016 році в розмірі 1118696,70 грн. та у 2017 році в розмірі 683986,82 грн.. Відповідачем в акті перевірки було встановлено, що розмір документально підтверджених інших витрат позивача за 2016 рік фактично складає 1217469,91 грн., а за 2017 рік складає 917 687,24 грн. Отже відповідачем було встановлено факти заниження позивачем інших витрат у 2016 році на загальну суму 98 773,25 грн. та у 2017 році на загальну суму 233 700,42 грн.
Викликана у судове засідання представник відповідача, ОСОБА_3, яка обіймає посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи самозайнятих осіб, та яка здійснювала документальну планову виїзну перевірку, не змогла пояснити чому встановлені факти заниження інших витрат були враховані в акті перевірки лише частково та чому ці факти взагалі не враховані під час винесення оспорюваних рішень відповідачем. При цьому, факт встановлення заниження позивачем інших витрат у 2016 та 2017 році було підтверджено і у додаткових письмових поясненнях.
Відповідно до п. 86.10. ст. 86 ПК України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника.
Згідно до абзацу 5 п. 58.1. ст. 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, або заниження чи завищення суми податкових зобов'язань.
Отже, ПК України встановлено обов'язок контролюючого органу встановлювати як факти завищення так і факти заниження і враховувати їх при винесенні податкових повідомлень-рішень. При цьому законодавство не пов'язує цей обов'язок контролюючого органу з необхідністю вчинення якихось дій зі сторони платника податків.
Таким чином, відповідачем було протиправно не враховано в акті перевірки і відповідно при винесенні оскаржуваних рішень наявність факту заниження інших витрат у 2016 та 2017 роках на загальну суму 332473,67 грн.
Щодо взаємовідносин між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «ТТК «ІНФОРМАЦІЯ_1», ПАТ «Лінде газ Україна», суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом встановлено, що у 2016 році ПАТ «Лінде газ Україна» та ФОП ОСОБА_4 погасили дебіторську заборгованості за 2015 рік перед ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 567 027,07 грн..
Матеріалами справи підтверджується, що вищезазначені грошові кошти отримані від ПАТ «Лінде газ Україна» та ТОВ «ТТК «ІНФОРМАЦІЯ_1» були відображені у Книзі обліку доходів та витрат, а також в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік.
Відповідно до п. 2.1.1. акту перевірки, перевіркою правильності визначення одержаного доходу відображеного в деклараціях про майновий стан та доходи ФОП ОСОБА_4, за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2017 р., за даними про суми одержаного доходу, встановленим в ході перевірки, заниження суми одержаного доходу не встановлено
Відповідач, встановлюючи в акті перевірки порушення з даного приводу, виходив із того, що позивачем не надавались до перевірки документи, що документально підтверджують наявність витрат, що пов'язані з наданими послугами ПАТ «Лінде газ Україна» та ТОВ «ТТК «ІНФОРМАЦІЯ_1» у 2015 році, а період діяльності ФОП ОСОБА_4 з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року не охоплений ні триваючою ні попередніми перевірками, що унеможливлює врахування витрат, пов'язаних з виникненням дебіторської заборгованості у сумі 567 027,07 грн.
Суд, вважає такі висновки відповідача помилковими з огляду на наступне.
Відповідно до приписів ПК України передбачено, що перевірці підлягає період діяльності платника податків, який визначений в наказі про проведення перевірки, що повинні відповідати строкам, передбачений статтею 102 ПК України.
Згідно з матеріалами справи предметом перевірки був період діяльності позивача з 01.01.2016 р . по 31.12.2017 р.
Відповідно до п. 85.2. статті 85 ПК України, платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Чинне законодавство не передбачає обов'язку платника податків надавати до перевірки документи, які не пов'язані або не належать до предмету перевірки.
Отже, не надання позивачем документів за період, що не охоплений предметом перевірки, не може бути підставою для невизнання витрат, понесених позивачем у наступному періоді.
Крім того, суд погоджується із доводами позивача стосовно того, що відповідачем не були надані належні та допустимі докази на підтвердження правомірності викладеного в акті перевірки висновку як і жодне обґрунтування чому розмір документально не підтверджених витрат відповідає, і розрахований, як сума доходу, яка було отримана у 2016 році ПАТ «Лінде газ Україна» та ТОВ «ТТК «ІНФОРМАЦІЯ_1» за послуги, які були надані у 2015 році.
При цьому, висновки відповідача, викладені в акті перевірки, не містять інформацію про те, які саме витрати у 2016 році не пов'язані з господарською діяльністю позивача та отриманням доходів від ПАТ «Лінде газ Україна» та ФОП ОСОБА_4, а отже і відсутні відомості про те, які саме витрати не підлягають врахуванню.
Таким чином, суд вважає неправомірним висновки податкового органу про завищення витрат за 2016 р. на загальну суму 567 027,07 грн.
За висновками податкового органу, в ході перевірки було встановлено порушення позивачем п.177.2, п. п.177.4.5п.177.4ст.177 ПК України, а саме: безпідставне включення у 2017 році до складу витрат підприємця витрат на утримання основних засобів подвійного призначення - витрати на придбання запасних частин, виконання технічного обслуговування і ремонту вантажних автомобілів (шиномонтаж), придбання шин на загальну суму 1 541 666,57 грн., внаслідок чого були занижені податкові зобов'язання.
При цьому відповідач зазначає, що згідно п. п.177.4.5 п.177.4 ст. 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.
Також посилається на п. п.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України, відповідно до якого не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об'єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Проте відповідачем не доведено, причину визначення транспортних засобів позивача, як "вантажних автомобілів".
Як встановлено перевіркою та підтверджується реєстраційними даними, основним видом фінансово-господарської діяльності позивача, від якої ним отримані задекларовані доходи, є надання послуг з перевезення вантажів (КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт).
Для здійснення господарської діяльності та отримання доходу платником податків використовуються наступні сідельні тягачі: VOLVO FH1242T; DAF TF95XF номерний знак НОМЕР_6 та номерний знак НОМЕР_7; VOLVO F12 номерний знак НОМЕР_11 та номерний знак НОМЕР_8; Renault Premium номерний знак НОМЕР_9 та номерний знак НОМЕР_10; DAF модель XF, та напівпричепи: SDC TP-34, KOGEL SN-24; NARKO ST3; Fliegl ZPS180; Pacton TXL 339; PANAV NV 35, в ході експлуатації яких підприємцем здійснювались витрати, пов'язані з підтриманням цих транспортних засобів у робочому стані.
Матеріали справи містять акти списання за період з січня 2017 року по грудень 2017 року.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 р. N 2344-III (зі змінами і доповненнями) транспортний засіб вважається автомобільним при одночасному дотриманні таких характеристик: це колісний транспортний засіб, рух якому дає джерело енергії; має не менше чотирьох коліс; призначено для руху безрейковими дорогами; використовується у трьох напрямах: (1) для перевезення людей та (або) вантажів, (2) буксирування транспортних засобів і (3) виконання спеціальних робіт.
Згідно із ЗУ "Про Митний тариф України" від 19 вересня 2013 року N 584-VII трактори колісні для напівпричепів мають код УКТ ЗЕД 870120, причепи та напівпричепи - 8716, а моторні транспортні засоби для перевезення вантажів - 8704. Слід зазначити, що згідно п 2. "Примітки" Групи 87 у цій групі термін "трактори" означає транспортні засоби, призначені головним чином для буксирування чи штовхання інших транспортних засобів, пристроїв і вантажів, незалежно від того, мають вони чи ні допоміжні пристосування, у поєднанні з основним застосуванням трактора, для перевезення інструментів, насіння, добрив тощо.
Таким чином, напівпричепи є транспортним засобом, але не вважаються автомобілем (автомобільним транспортом), оскільки не обладнані джерелом енергії, а рухаються за рахунок сідельного тягача.
З огляду на викладене, висновки відповідача в частині безпідставного включення до складу витрат позивачем витрат на утримання напівпричепів, як основних засобів подвійного призначення, не відповідають дійсним обставинам справи.
Додатково суд вважає необхідним зазначити наступне.
Закон України "Про автомобільний транспорт" містить визначення "легковий автомобіль" і "вантажний автомобіль", якщо конструкцією та обладнанням передбачено перевезення вантажів - це вантажний автомобіль, а якщо перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння не більше ніж дев'ять з місцем водія включно - це легковий автомобіль.
Отже, спираючись на дані визначення, можливо звузити коло легкових та вантажних автомобілів, виключивши з нього автомобілі, які використовуються для (2) буксирування транспортних засобів і (3) виконання спеціальних робіт, а не для (1) для перевезення людей та і або) вантажів.
Відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТ ЗЕД), складеної на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів та затвердженої Законом "Про Митний тариф України" від 19.09.2013 р. N 584-VII. УКТ ЗЕД є систематизованим переліком товарів, який включає код товару, його найменування, одиницю вимірювання та обліку (ОВО).
Так, згідно ст. 1 Закону України "Про Митний тариф України" засоби наземного транспорту, крім залізничного або трамвайного рухомого складу, їх частини та обладнання обліковуються в групі товарів з кодом 87: автомобілі легкові та інші моторні транспортні засоби, призначені головним чином для перевезення людей (крім моторних транспортних засобів товарної позиції 8702), включаючи вантажопасажирські автомобілі-фургони та гоночні автомобілі, мають товарну позицію (код УКТ ЗЕД 8703); моторні транспортні засоби для перевезення вантажів - код УКТ ЗЕД 8704; транспортні засоби вантажні, самохідні без підіймальних або навантажувальних пристроїв, які використовуються на заводах, складах, у портах або в аеропортах для перевезення вантажів на короткі відстані; тягачі, що використовуються на залізничних платформах, їх частини - код УКТ ЗЕД 8709.
Статтею 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено такий вид транспортних засобів, як спеціалізований, що не відноситься до транспортних засобів подвійного призначення та, зокрема, й під визначення "вантажний автомобіль".
Так, транспортний засіб спеціалізованого призначення - це транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів (автобус для перевезення дітей, інвалідів, пасажирів певних професій, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, ритуальний автомобіль тощо) та має спеціальне обладнання (таксі, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо).
Також, наступний перелік транспортних засобів, що відносять до вантажних автомобілів та спеціалізованих автомобілів, встановлений у Державному класифікаторі України "Класифікація основних фондів", затвердженому Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації N 507 від 19.08.97 року.
Відповідно до якого до вантажних автомобілів відносяться: 210201 автомобілі вантажні вантажопідйомністю до 3,5 т.; 210202 автомобілі вантажні вантажопідйомністю від 3,5 до 5 т.; 210203 автомобілі вантажні вантажопідйомністю від 5 до 12 т.; 210204 автомобілі вантажні вантажопідйомністю від 12 до 20 т.; 210205 автомобілі вантажні вантажопідйомністю більше 20 т.; 210209 автомобілі вантажні інші.
До спеціалізованих автомобілів відносяться: 210301 тягачі дорожні; 210302 самоскиди; 210303 автокрани; 210304 автобурові (деррік-крани); 210305 машини пожежні; 210306 автомобілі для перевезення рідких будівельних матеріалів; 210307 автомобілі аварійно-технічної служби; 210308 автомобілі-тягачі сідлові; 210309 автомобілі спеціалізовані інші.
Крім того, Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені Наказом міністерства транспорту України від 14.10.97 року N 363 (далі - Правила) містять в собі чітке визначення видів транспорту та порядок перевезення певних категорій товарів.
Зокрема, розділ перший Правил визначає, що спеціалізований автомобіль - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів певних категорій; сідельний тягач - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.
Таким чином, висновок контролюючого органу про віднесення сідлових тягачів та напівпричепів до вантажних автомобілів не ґрунтується на чинному законодавстві.
На необхідності дотримання судами правил вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено в п.п 4.1.4. п. 4.1 ст. 4 ПК України, де передбачена презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу
Окремо необхідно зазначити, що акт перевірки не містить розмежування витрат, понесених на сідельні тягачі, причепи, напівпричепи, а податковий орган здійснює їх ототожнення. В свою чергу, викликана у судове засідання представник відповідача, ОСОБА_3, яка обіймає посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи самозайнятих осіб, та яка здійснювала документальну планову виїзну перевірку, пояснила, що під час перевірки нею не розмежовувались витрати на причепи/напівпричепи з іншими транспортними засобами, а вона не проводила розмежування витрат понесених на причепи, напівпричепи, легкові автомобілі, вантажні автомобілі, сідлові тягачі.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року, N 2464-VI (далі - Закон N 2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону N 2464-VI (тут і надалі у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Частиною другою статті 9 Закону N 2464-VI визначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Згідно з частиною третьою статті 9 Закону N 2464-VI обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 9 Закону N 2464-VI єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Частиною одинадцятою статті 25 Закону N 2464-VI встановлено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
Отже, єдиний внесок повинен сплачуватись із тієї суми доходу, з якої сплачується податок на доходи фізичних осіб.
Крім того, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України" від 31.07.2014 року N 1621-VIIПК України, а саме - розділ XX "Перехідні положення", підрозділ 10 доповнено пунктом 16-1, відповідно до якого тимчасово, до 1 січня 2015 року, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотка до доходів у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри. Вказаний N 1621-VII ПК України набрав чинності з 03.08.2014 року.
Відповідно до п. п. 1.1 п. 16-1 підрозд. 10 розд. XX ПК України платниками збору є особи, визначені п.162.1ст.162 цього Кодексу.
Згідно п.162.1 ст.162 ПК України встановлено, що платниками збору є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Підпунктом 1.2 п. 16-1 підрозд. 10 розд. XX ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України.
Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюється у порядку, встановленому ст. 168 ПК України за ставкою 1.5 % від об'єкта оподаткування.
Фізичні особи за результатами звітного податкового року самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотків чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни, передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період. Першим звітним податковим періодом для нарахування військового збору з доходів фізичних осіб є 2015 рік.
Відповідно до п. 117.1 ст. 117 ПК України, неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом.
Отже, відповідальність може наставати у випадку не подання заяв, щодо взяття на облік у строки та випадки, передбачені ПК України
Акт перевірки не містить посилань стосовно того, який саме обов'язок позивачем, коли саме було порушено, та які строки взяття на облік ним були порушені, а містить виключно посилання на інформаційну систему Податковий блок, яка не містить інформацію.
Крім того, п 63.3. ст. 63 ПК України містить обов'язок стати на облік за неосновним місцем обліку протягом 10 робочих днів, а щодо строків повідомлення про об'єкти оподаткування за основним місцем обліку стаття не містить. В той же час, наявність доказів про невиконання цього обов'язку ФОП ОСОБА_4 відповідачем не надано. Як і не надано доказів наявності об'єктів оподаткування за неосновним місцем обліку.
За таких обставин, відповідачем не надано належних доказів, що висновки зазначені в акті перевірки про порушення позивачем вимог податкового законодавства є вірними та такими, що відповідають нормам діючого законодавства.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ч. 1ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку про не правомірність прийняття контролюючим органом оспорюваних податкових повідомлень-рішень, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст. 2-10, 11, 12, 47, 72, 77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 19 квітня 2019 року.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко