Справа № 815/94/17
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 р.м. ОдесаСправа № 815/94/17

Категорія: 3 Головуючий в І інстанції: Бутенко А.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 09.08.2018 р. м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю секретаря - Колеснікова-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова Віктора Івановича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова Віктора Івановича, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року до Одеського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова В.І., Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Одеській області, що виразилася в незабезпеченні публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини в ніч з 27 на 28 серпня 2016 року у с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області, визнання протиправними дій Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району, що виразилися в публічному оголошенні на зборах мешканців с. Лощинівка про те, що представники ромської національності вчиняють злочини у селі, що їх необхідно виселити, а також у оформленні та оголошені рішення № 1 сходу громадян мешканців села Лощинівка «Про вимогу мешканців села Лощинівка про подальше не проживання представників ромської національності на території с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області», стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області та Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова В.І. солідарно на відшкодування завданої моральної шкоди по 100 тисяч гривень на користь кожного позивача, загальна сума моральної шкоди становить 700000 гривень.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Одеської області щодо оформлення та оголошення рішення № 1 сходу громадян мешканців села Лощинівка «Про вимогу мешканців села Лощинівка про подальше не проживання представників ромської національності на території с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області».

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9 сплачений судовий збір кожному у розмірі 157,50 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій апелянти просять скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення заявленого позову у повному обсязі, наголошуючи на неповному з'ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Лощинівським сільським головою Ізмаїльського району Паскаловим В.І. подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заявленого позову у повному обсязі, наголошуючи на неповному з'ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2016 року в селі відбулися масові заворушення через зґвалтування і вбивство дівчинки 2007 року народження 20-річним парубком ромської національності, який пізніше був затриманий. Місцеві мешканці громили будинки ромів, один дім спалили. Ромам вдалося завчасно покинути село, тому вони не постраждали. На охорону громадського порядку до села прибули співробітники Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Наступного дня на народному віче мешканці села зажадали виселення з Лощинівки всіх ромів. Ця вимога була підтримана керівництвом Ізмаїльської районної державної адміністрації. З особами ромської національності, що мешкали в селі, була досягнута домовленість - їм гарантували можливість мирно забрати свої речі і виїхати з Лощинівки.

Представник уповноваженого Верховної Ради з прав людини з питань дотримання прав дитини, недискримінації та гендерної рівності Оксана Філіпішина засудила дії місцевої влади.

Щодо дій або бездіяльності ГУНП в Одеській області судом першої інстанції встановлено, що 27.08.2016 року о 19:30 год. до чергової частини Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення про те, що цього дня по АДРЕСА_1, зібралися місцеві мешканці, які були обурені вбивством дівчинки ОСОБА_13 та агресивно настроєні проти ромських сімей. За підозрою у скоєнні зазначеного кримінального правопорушення було затримано місцевого мешканця ОСОБА_14

У повідомленні невідомої особи до чергової частини Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області містилася інформація про те, що мешканці с. Лощинівка в кількості 50-60 осіб, обурені злочином, пошкодили будинки (розбили скло на вікнах та зламали огорожу) за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3.

Того ж дня о 19.45 до чергової частини Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення про те, що по АДРЕСА_1, місцеві мешканці в кількості біля 80 осіб пошкодили паркани, камінням розбивали скло на вікнах за адресами: АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5 та намагались підпалити майно в будинку АДРЕСА_6 (підпалили диван, який погасили власними силами). Постраждалих немає, ромські сім'ї село залишили.

Інформацію про зазначену подію (збір громадян) було зареєстровано до ЄО Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області за № 13480.

В результаті протиправних дій пошкоджено будинки, в яких мешкали позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, які серед інших розташовані за адресами: АДРЕСА_7, АДРЕСА_8, АДРЕСА_9, АДРЕСА_6, АДРЕСА_5.

Обставини щодо проживання позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 за адресами: АДРЕСА_7, АДРЕСА_8, АДРЕСА_9, АДРЕСА_6, АДРЕСА_5 підтверджуються наданими позивачами договорами оренди, оригінали яких були досліджені судом апеляційної інстанції, а також відомостями щодо прав власності з Реєстру прав на нерухоме майно.

Також, позивач - ОСОБА_9 вказує, що проживав за адресою: АДРЕСА_10 та його будинок, в тому числі, було пошкоджено.

Зазначені події відбулись у вихідний день (субота) та у вечірній час. Особовий склад Ізмаїльського відділу поліції ГУНП в Одеській області знаходився поза службою. В зв'язку з викладеним, т.в.о. начальника Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області капітаном поліції Суржик О.В. відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію», з метою забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав та свобод громадян, інтересів суспільства та держави, прийняте рішення про направлення на місце весь наявний на робочому місці особовий склад (10 поліцейських), а саме: старших інспекторів Ізмаїльського ВП ГУНП капітана поліції Масіча П.С., капітана поліції Карайнакі І.Г., майора поліції Тудорана А.Д., капітана поліції Райлян А.І., старшого лейтенанта поліції Кулава В.М. та інспекторів Ізмаїльського ВП ГУНП капітана поліції Василевського О.В., старшого лейтенанта поліції Ганчева І.В., лейтенанта поліції Булгарова І.В., лейтенанта поліції Кіркова Р.І., лейтенанта поліції Полупай О.В. Крім того, капітаном поліції Суржиком О.В. надано вказівку черговому Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області про збір всього особового складу відділу та він особисто вирушив на місце подій.

Приблизно о 20:10 год., прибувши на місце події, працівники поліції встановили, що приблизно 150-180 громадян (місцевих мешканців) знаходячись у стані сильного емоційного збудження, викликаного внаслідок резонансної події, умисно знищували та пошкоджували майно сімей ромської національної меншини.

Посилаючись на те, що на час прибуття особового складу Ізмаїльського ВП ГУНП на місце події, чисельність громадян, що вчиняли протиправні дії значно перевищувала чисельність особового складу поліції, задіяного для локалізації правопорушень, капітаном поліції Суржиком О.В. було прийнято рішення про виставлення на безпечній відстані від епіцентру подій поліцейських постів спостереження для попередження осіб ромського походження.

Судом першої інстанції також встановлено, що приблизно о 20:30 год. на місце події прибули представники органів місцевого самоврядування, зокрема, Лощинівський сільський голова Ізмаїльського району Паскалов В.І. та запропонували учасникам заворушень наступного дня провести збори сільської громади, на яких у законний спосіб вирішити питання, які їх хвилюють, після чого порушення публічної безпеки і порядку були припинені повністю.

Приблизно о 20:40 год., не залучений особовий склад Ізмаїльського ВП ГУНП зібрався за місцем постійної дислокації відділу, отримав спеціальні засоби захисту, але капітаном поліції Суржиком О.В. було прийнято рішення не направляти цей особовий склад на місце події та не застосовувати заходи примусу до учасників заходу у зв'язку з тим, що протиправні дії були повністю припинені.

28.08.2016 року приблизно о 10:00 год. у селі Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області зібрались мешканці села з метою проведення загального сходу мешканців села Лощинівка.

За результатами вказаного зібрання було складено рішення № 1 від 28.08.2016 року «Про вимогу мешканців села Лощинівка про подальше не проживання представників ромської національності на території села Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області».

Вказане рішення було підписано Лощинівським сільським головою Ізмаїльського району Одеської області Паскаловим В.І. та засвідчено печаткою Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Зі змісту рішення № 1 від 28.08.2016 року вбачається, що схід мешканців села Лощинівка вирішив, зокрема, доручити Виконавчому комітету Лощинівської сільської ради довести до відома проживаючих на території села Лощинівка представників ромської національності про вимогу жителів села про подальше не проживання їх на території села Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області.

28.08.2016 року Ізмаїльським ВП ГУНП в Одеської області, за фактом навмисного знищення та пошкодження майна 27.08.2016 року в с. Лощинівка, Ізмаїльського району Одеської області, були внесені відомості до ЄРДР № 0002580 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України.

У кримінальному проваджені № 0002580 за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України встановлено, що один з будинків, який був пошкоджений під час заворушень в АДРЕСА_9, на праві приватної власності належить родині ОСОБА_8, тому було виділено з кримінального провадження № 0002580 в окреме провадження № 50003168 за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Також, до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.09.2016 року внесено кримінальне провадження за № 0000782 за попередньою правовою кваліфікацією щодо наявності в діях окремих співробітників Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 336 КК України.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що за заявами ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ЄДР внесено відомості щодо кримінального провадження № 0001929 про незаконність та самоуправство голови сільської ради с. Лощинівка Ізмаїльського району Паскалова В.І.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що вказані кримінальні провадження станом на теперішній час тривають.

Враховуючи викладені обставини, вважаючи протиправною бездіяльність ГУНП в Одеській області та протиправними дії Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова В.І., позивачі звернулись до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами жодним чином не було обґрунтовано, з посиланнями на конкретні норми законодавства, та не підтверджено належними та допустимими доказами факту протиправної бездіяльності ГУНП в Одеській області та відсутності належної організації роботи підпорядкованих йому територіальних підрозділів Національної поліції України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Одеській області щодо незабезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини в ніч з 27 на 28 серпня 2016 року у селі Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова В.І. щодо оформлення та оголошення рішення № 1 сходу громадян мешканців села Лощинівка «Про вимогу мешканців села Лощинівка про подальше не проживання представників ромської національності на території с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області», суд першої інстанції виходив з того, Лощинівський сільський голова, як головна посадова особа територіальної громади відповідного села, підписавши та оголосивши вказане рішення, яке містить ознаки дискримінації по відношенню до представників ромської національності, фактично діяв всупереч вимогам ст. 24 Конституції України, ст. 5 Міжнародної конвенції про ліквідацію всіх форм расової дискримінації, ст.ст. 6, 12 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки нормами вказаної статті прямо передбачено, що сільський голова забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, якими заборонені будь-які прояви дискримінації за ознакою етнічного (національного) походження.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що твердження позивачів, що Лощинівський сільський голова Ізмаїльського району Одеської області Паскалов В.І. на зборах мешканців села Лощинівка публічно оголошував про те, що представники ромської національності вчиняють злочини у селі та що їх необхідно виселити під час судового розгляду справи жодними належними та допустимими доказами підтверджені не були, відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з ГУНП в Одеській області та Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова В.І. солідарно на відшкодування завданої моральної шкоди по 100 тисяч гривень на користь кожного позивача, у загальній сумі 700000 гривень, задоволенню не підлягають, оскільки позивачами не доведено спричинення моральної шкоди.

Колегія суддів частково погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Колегія суддів зазначає, що позивачами у справі виступають ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Вирішуючи справу щодо заявленого позову ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 колегія суддів виходить з наступного.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення частково вимог позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 щодо визнання протиправними дій Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району, що виразилися в публічному оголошенні на зборах мешканців с. Лощинівка про те, що представники ромської національності вчиняють злочини у селі, що їх необхідно виселити, а також у оформленні та оголошені рішення № 1 сходу громадян мешканців села Лощинівка «Про вимогу мешканців села Лощинівка про подальше не проживання представників ромської національності на території с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області» з огляду на викладене.

Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає в себе, зокрема, сільського, селищного, міського голову.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідного села, селища, міста.

Повноваження та обов'язки сільського голови визначені ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зокрема, сільський голова забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; скликає загальні збори громадян за місцем проживання. Сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень. При здійсненні наданих повноважень сільський, селищний, міський голова є підзвітним, підконтрольним і відповідальним перед територіальною громадою.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Положеннями ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» передбачено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, забороняються.

Крім того, нормами ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону передбачено обов'язок, зокрема, органів місцевого самоврядування дотримуватись принципу недискримінації у своїй діяльності.

Положеннями ст. 18 Закону України «Про національні меншини в Україні» передбачена заборона будь-якого прямого чи непрямого обмеження прав і свобод громадян за національною ознакою.

Згідно з ст. 5. Міжнародної конвенції про ліквідацію всіх форм расової дискримінації держави-учасниці зобов'язуються заборонити і ліквідувати расову дискримінацію в усіх її формах і забезпечити рівноправність кожної людини перед законом, без розрізнення раси, кольору шкіри, національного або етнічного походження, особливо щодо здійснення, зокрема, права на свободу пересування і проживання в межах держави.

Окрім того, слід звернути увагу на доповідь по Україні Європейської комісії проти расизму та нетерпимості (далі - ЄКРН), прийнятої 14 грудня 2001 року, у якій зазначено: «Як це відбувається в деяких європейських країнах, населення рома/циган в Україні стикається з ситуаціями суттєвого соціально-економічного несприятливого становища, а також з проявами упереджень, дискримінації та насильства з боку більшості населення, а іноді і з боку органів влади, особливо - правоохоронних. ЄКРН висловлює занепокоєння з приводу цієї ситуації та вважає, що терміново потрібна політика, спрямована на вирішення ситуації в громадах рома/циган в Україні, з тим, щоб забезпечити, щоб члени цих громад користувались на практиці такими ж правами, як і решта населення України. ЄКРН вважає, що першим необхідним кроком на шляху до розробки відповіді на проблеми, з якими стикається населення рома/циган в Україні, є визнання владою таких проблем та що їх потрібно вирішувати. Іншою пріоритетною сферою дій, визначеною ЄКРН, є поведінка посадових осіб правоохоронних органів щодо членів ромських/циганських громад. Щодо цього ЄКРН із занепокоєнням відзначає часті повідомлення про надмірне застосування сили, погане поводження, словесні образи та знищення майна працівниками правоохоронних органів. Також повідомляється, що дискримінаційна практика є широко поширеною та включає: довільну перевірку, необґрунтовані обшуки, конфіскацію документів та, як зазначено в першій доповіді ЄКРН, дискримінаційне застосування політики запобігання злочинам, спрямованої на осіб із кримінальним минулим. ЄКРН наполегливо закликає вживати заходів для подолання проявів незаконної поведінки працівників правоохоронних органів в цілому, в тому числі - шляхом більш ефективної інституційної відповіді на такі прояви та шляхом проведення тренінгів, підвищення обізнаності. Крім того, відзначаючи повідомлення про те, що відповідь міліції на злочини, вчинені більшістю населення проти ромів/циган, часто є недостатньою, ЄКРН рекомендує українській владі вживати заходів для забезпечення швидкого і негайного реагування міліцією на всі злочини, включаючи ті, що були вчинені проти ромів/циган і, відповідно до викладених вище рекомендацій, забезпечити належне врахування расистського елементу таких правопорушень».

Також, у доповіді по Україні ЄКРН, прийнятої 29 червня 2007 року, зазначено наступне: «Як зазначалося раніше, роми стикаються з низкою проблем у стосунках з міліцією та іншими правоохоронними органами. ЄКРН отримала звіти, згідно з якими деякі співробітники міліції незаконно арештовували та переслідували членів ромських громад. Спроби знайти загальне розуміння між ромськими організаціями та Міністерством внутрішніх справ, Прокуратурою та працівниками правоохоронних органів, як повідомляється, принесли мало результатів. ЄКРН також отримала повідомлення про те, що роми не отримують адекватної допомоги від міліції, коли вони стають жертвами злочинів».

27 листопада 2002 року Консультативний комітет Ради Європи з Рамкової конвенції про захист національних меншин (далі - Консультативний комітет) опублікував свою першу думку щодо дотримання Україною цієї Конвенції. Документ сформований на основі циклу моніторингів та базується на візиті Консультативного комітету в Україну в грудні 2001 року. У відповідних частинах документу зазначено: «Консультативний комітет вважає, що Україна не змогла забезпечити повну та дієву рівноправність між ромами та рештою населення, і що ситуація з ромами залишається важкою у таких сферах, як зайнятість та житло. Ці проблеми загострюються через незадовільну ситуацію з ромами в освітній системі. Консультативний комітет вважає, що ці питання вимагають все більшої уваги. Консультативний комітет із стурбованістю відзначає, що суспільне ставлення до ромів залишається негативним, і соціологічні дослідження дозволяють припустити, що упередження щодо ромів є значно ширшим, ніж щодо осіб, які належать до інших національних меншин. Консультативний Комітет вважає, що було б корисно розробляти подальші ініціативи, спрямовані на сприяння міжкультурному діалогу між ромами та іншими. Консультативний комітет із стурбованістю відзначає, що були випадки дискримінації та жорстокого поводження з ромами, в тому числі - з боку правоохоронних органів, про що, зокрема, повідомляв парламентський омбудсман. Він також стурбований достовірними повідомленнями про дискримінацію та ворожнечу, у тому числі - з боку посадових осіб правоохоронних органів, щодо шукачів притулку та інших осіб, які прибули до України порівняно нещодавно. Консультативний комітет глибоко шкодує про те, що в рамках закону виникає певне небажання правоохоронних органів визнати та вивчити ці проблеми, і він закликає владу збільшити силу, з якою ці інциденти розслідуються».

Друга думка Консультативного комітету з питань України, опублікована 30 травня 2008 року, зазначає про таке: «Деякі співрозмовники поінформували Консультативний комітет про те, що особи, які належать до національних меншин, постраждали від необґрунтованих та/або незаконних процедур затримання та обшуку, що здійснюють працівники правоохоронних органів. Роми, а також особи, що належать до видимих меншин, які проживають у різних регіонах України, здається, є цілями такої практики, яка, ймовірно, супроводжується, в окремих випадках, закликами до хабаря. Як повідомляється, рейди та обшуки в ромських поселеннях, які іноді супроводжуються надмірним застосуванням сили, не припиняються. Повідомляється про випадки поганого поводження з боку міліції, і скарги, подані щодо підозр проти чиновників, часто неналежним чином досліджені. Крім того, є повідомлення про ромів, засуджених за злочини та згодом засуджених до позбавлення волі без суттєвих доказів вини. Навпаки, правоохоронні органи, як повідомляється, більше схильні розслідувати злочини, скоєні проти ромів. Широкомасштабні негативні стереотипи, що стосуються ромського населення, як правило, поширені також у правоохоронних та судових органах ... і, без сумніву, сприяють ризику нерівного поводження цих установ по відношенню до ромів».

Як встановлено судом першої інстанції, 28.08.2016 року за результатами загального сходу мешканців села Лощинівка письмово оформлене рішення № 1 від 28.08.2016 року «Про вимогу мешканців села Лощинівка про подальше не проживання представників ромської національності на території села Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області», яке було підписано Лощинівським сільським головою Ізмаїльського району Одеської області Паскаловим В.І. та засвідчено печаткою Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Зі змісту рішення № 1 від 28.08.2016 року вбачається, що схід мешканців села Лощинівка вирішив, зокрема, доручити Виконавчому комітету Лощинівської сільської ради довести до відома проживаючих на території села Лощинівка представників ромської національності про вимогу жителів села про подальше не проживання їх на території села.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення зазначеного рішення за своєю сутністю є дискримінаційними, порушують права позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, а також встановлюють пряму дискримінацію за ознакою етнічного (національного) походження.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» загальні збори громадян за місцем проживання є формою їх безпосередньої участі у вирішенні питань місцевого значення. Рішення загальних зборів громадян враховуються органами місцевого самоврядування в їх діяльності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що незважаючи на те, що рішення сходу має рекомендаційний характер, Лощинівський сільський голова, як головна посадова особа територіальної громади відповідного села, підписавши та оголосивши вказане рішення, яке містить ознаки дискримінації по відношенню до представників ромської національності, фактично діяв всупереч вимогам ст. 24 Конституції України, ст. 5 Міжнародної конвенції про ліквідацію всіх форм расової дискримінації, ст.ст. 6, 12 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки нормами вказаної статті прямо передбачено, що сільський голова забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, якими заборонені будь-які прояви дискримінації за ознакою етнічного (національного) походження.

Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Крім того, у найбільш загальному вигляді позитивні зобов'язання передбачають активні дії держави, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини. Загальною юридичною підставою позитивних зобов'язань у межах конвенційної системи правозахисту виступає ст. 1 «Зобов'язання поважати права людини» Конвенції, в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією.

При цьому, суд першої інстанції вірно відхилив посилання представника Паскалова В.І. на норми Положення про загальні збори громадян за місцем проживання в Україні, затвердженого постановою Верховної Ради України № 3748-XII від 17.12.1993 року з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 146 Конституції України питання організації місцевого самоврядування визначається законом.

Частиною 3 статті 8 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що порядок проведення загальних зборів громадян за місцем проживання визначається законом та статутом територіальної громади.

Постанова № 3748-XII від 17.12.1993 року була прийнята Верховною Радою України у відповідності до Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», який втратив чинність 12.06.1997 року, тобто, до прийняття Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Конституції України. Таким чином, вказане Положення діє виключно у частині, що не суперечить Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та не може бути підставою для підписання рішення, яке за своєю сутністю є дискримінаційним.

Що стосується посилань апелянта Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова В.І. на те, що ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не є потерпілими від подій, описаних у матеріалах справи, оскільки не мають у власності відповідних будинків, які, як вважають останні, постраждали, колегія суддів зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у кримінальних провадженнях щодо подій в с. Лощинівка наведені позивачі виступають саме потерпілими.

Також, відповідачами не надано будь-яких доказів щодо наявності офіційних рішень про відмову у присвоєнні статусу потерпілих наведеним позивачам.

Крім того, як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бурля та інші проти України» від 06.11.2018 року (остаточне 06.02.2019 року) згідно з давньою практикою Суду, поняття «потерпілий» повинно тлумачитись автономно і незалежно від внутрішніх понять, таких, як ті, що стосуються інтересу чи можливостей (див., наприклад,Vallianatos та інші проти Греції [GC], № 29381/09 та 32684/09, § 47, ЄСПЛ 2013 (витяги)). Тому недостатнє визнання заявників на внутрішньому рівні, однозначно перешкоджає їх розгляду як «потерпілих» у значенні статті 34 Конвенції, у значенні особи чи осіб, які прямо чи опосередковано постраждали від порушення.

Також, колегія суддів наголошує, що відповідачами не надано конкретних доказів, які б спростували заяви позивачів про те, що вони були виселені з їхніх будинків та що їхні будинки були пошкоджені під час подій з 27 на 28 серпня 2016 року, а тому, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 можуть стверджувати, що вони є жертвами порушень, що відбулись у с. Лощинівка.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 в частині визнання протиправними дій Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова В.І. щодо оформлення та оголошення рішення № 1 сходу громадян мешканців села Лощинівка «Про вимогу мешканців села Лощинівка про подальше не проживання представників ромської національності на території с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас, колегія суддів вважає, що задовольняючи наведені вимоги позивачів, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні вимог цих позивачів щодо стягнення моральної шкоди на їх користь у зв'язку з протиправністю дій Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова В.І. щодо оформлення та оголошення рішення № 1 сходу громадян мешканців села Лощинівка «Про вимогу мешканців села Лощинівка про подальше не проживання представників ромської національності на території с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області».

Так, на підставі ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналізуючи зміст наведених положень чинного законодавства, колегія суддів погоджується з доводами позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, що сам факт підписання та оголошення рішення сільським головою щодо виселення ромів, яке містить ознаки дискримінації по відношенню до представників ромської національності, та фактично внаслідок прийняття якого вказані позивачі були змушені покинути місце свого проживання, призводить до нанесення позивачам моральної шкоди та є підстави для стягнення на їх користь такої шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Таким чином, аналізуючи характер спірних правовідносин та вимоги, що суд визнав такими, що підлягають задоволенню, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивачів про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та з Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Одеської області Паскалова В.І. підлягає стягненню сума моральної шкоди у розмірі 10000 грн. на користь кожного з позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8

Разом з тим, оскільки твердження позивачів, що Лощинівський сільський голова Ізмаїльського району Одеської області Паскалов В.І. на зборах мешканців села Лощинівка публічно оголошував про те, що представники ромської національності вчиняють злочини у селі та що їх необхідно виселити, під час судового розгляду справи жодними належними та допустимими доказами підтверджені не були, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Одеській області, що виразилася в незабезпеченні публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини з 27 на 28 серпня 2016 року у с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області з огляду на викладене.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України визначені у Законі України «Про Національну поліцію».

Так, відповідно до ст. 1 зазначеного Закону Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністерство внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до п.п. 4, 10 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань зокрема вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров'ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; вживає заходів для забезпечення публічної безпеки і порядку на вулицях, у парках, скверах, на стадіонах, вокзалах, в аеропортах, морських та річкових портах, інших публічних місцях.

Згідно ст. 29 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський захід - це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейський захід застосовується виключно для виконання повноважень поліції. Обраний поліцейський захід має бути законним, необхідним, пропорційним та ефективним. При цьому обраний поліцейський захід є ефективним, якщо його застосування забезпечує виконання повноважень поліції.

При цьому, бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка має місце у тому випадку, коли суб'єкт владних повноважень повинен вчинити дію, але цього не зробив, і це призвело до порушення прав і свобод фізичних та/або юридичних осіб.

Позивачі в обґрунтування позовних вимог зазначають, що бездіяльність поліції полягала в тому, що на місце подій для забезпечення правопорядку було направлено лише десятьох поліцейських, які не змогли стримати погромників чисельністю в 150-180 осіб, внаслідок чого місцеві жителі здійснили руйнування, пошкодження житлових будинків та майна проживаючих у селі ромів, зокрема, позивачів.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, о 19:45 год. 27.08.2016 року до чергової частини Ізмаїльського відділу поліції ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення про те, що невстановлені особи у селі Лощинівка, Ізмаїльського району Одеської області, пошкодили майно, чим завдали збитки.

О 20:10 годині до села Лощинівка прибуло 10 співробітників Ізмаїльського ВП.

Проте, співробітниками поліції не було вжито будь-яких дієвих заходів щодо припинення масових заворушень, погрому будинків тощо.

Фактично співробітниками поліції взагалі не було вжито будь-яких заходів щодо захисту прав позивачів.

Так, як вбачається зі змісту матеріалів справи та зазначається з боку ГУНП в Одеській області, співробітниками поліції було виставлено на безпечній відстані від епіцентру подій поліцейські пости спостереження для попередження осіб ромського походження, проте останніми не вчинялись жодні дії щодо захисту позивачів, що свідчить про допущення бездіяльності з боку Головного управління Національної поліції в Одеській області, що виразилася в незабезпеченні публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини з 27 на 28 серпня 2016 року у с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області.

Посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови у задоволенні вимог позивачів у вказаній частині, на те, що на час прибуття особового складу Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області на місце події, чисельність громадян, що вчиняли протиправні дії, значно перевищувала чисельність особового складу поліції, задіяного для локалізації правопорушень, вжиття активних поліцейських заходів щодо припинення правопорушень дійсно не було б ефективним, колегія суддів вважає безпідставними. Колегія суддів зазначає, що такі доводи з боку ГУНП в Одеській області, що визнані судом першої інстанції обґрунтованими, навпаки підтверджують вимоги позивачів щодо допущення бездіяльності з боку Головного управління Національної поліції в Одеській області, що виразилася в незабезпеченні публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини в с. Лощинівка.

Колегія суддів наголошує, що зобов'язання Договірних Сторін у відповідності зі статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечити кожному, хто знаходиться в межах юрисдикції, права та свободи, визначені в Конвенції, взяті у поєднанні зі статтею 3, зобов'язують держави вжити заходів, спрямованих на забезпечення того, щоб особи, які входять до їхньої юрисдикції, не піддавалися катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню, включаючи жорстоке поводження, що здійснюється приватними особами. Це позитивне зобов'язання щодо захисту має тлумачитися таким чином, щоб не здійснювати надмірне навантаження на владу, беручи до уваги, зокрема, непередбачуваність поведінки людей та оперативний вибір, який повинен бути зроблений з точки зору пріоритетів та ресурсів. Відповідно, не кожен ризик жорстокого поводження міг би спричинити для влади вимогу Конвенції щодо вжиття заходів для запобігання здійсненню цього ризику. Проте необхідні заходи повинні, принаймні, забезпечувати ефективний захист, зокрема дітей та інших вразливих осіб, і повинні включати розумні кроки, спрямовані на запобігання жорстокому поводженню, про яке влада знала чи мала б знати.

Крім того, стаття 3 вимагає від влади проведення ефективного розслідування передбачуваного жорстокого поводження, навіть якщо воно було нанесено приватними особами.

Колегія суддів зазначає, що надані на вимогу суду апеляційної інстанції докази щодо чисельності ГУНП в Одеській області в цілому не підтверджують доводи відповідачів та суду першої інстанції про те, що чисельність жителів села так перевищило поліцейські ресурси, що рішення обмежити втручання поліції та прості намагання мінімізувати збиток, інформуючи позивачів про втечу, є виправданим.

Матеріали справи показують, що співробітники поліції прямо закликали позивачів покинути селище, оскільки вони або не бажали, або вважали, що не зможуть захистити їх від насильства у натовпі.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що працівники поліції були присутні при розкраданні будинків позивачів, однак не вживали жодних заходів.

Ця присутність у поєднанні з рішенням, яке підписано сільським головою, що підтверджує виселення з селища, спричинили офіційне схвалення дій атакуючих.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачі потрапили в ситуацію, коли їм довелося зробити висновок, що через їх сімейні відносини та їх етнічну приналежність вони не можуть розраховувати на захист закону в місці, де вони регулярно проживали протягом значного періоду часу. Відчуття ними страху, страждання, безпорадності та неповноцінності ще більше ускладнювалися усвідомленням того, що їхні будинки, ймовірно, будуть розкрадені, але вони не зможуть захистити їх, не піддаючи себе ризику. У цілому, це суттєво принизило їх гідність.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що роль поліції, яка вирішила не захищати позивачів, але порадила їм покинути селище, і той факт, що ці події включали вторгнення та розкрадання будинків позивачів іншими представниками громади, яка була спричинена настроями, націленими на них як ромів (тобто на членів вразливої групи), - така, що може бути образою гідності позивачів, достатньо серйозною, що підлягає кваліфікації як «принизливий» режим.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що: атака на будинки була мотивована антиромськими настроями; поліція не вжила жодних заходів для захисту будинків позивачів від нападу, і не надала жодної об'єктивної причини своєї бездіяльності; рішення сільського голови та, зокрема, присутність поліції та її пасивність на місці нападу викликали офіційне схвалення нападу; та ця атака стала поводженням, що принижує гідність, зокрема, з огляду на ставлення влади.

Колегія суддів наголошує, що хоча метою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по суті, є захист особи від свавільного втручання державних органів, це не просто змушує державу утримуватися від такого втручання: на додаток до цього негативного зобов'язання, можуть існувати позитивні зобов'язання, які є властивими повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе прийняття заходів, направлених на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері відносин між людьми.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції підтверджуються практикою Європейського Суду з прав людини та висновками, викладеними у рішенні Європейського Суду у справі «Бурля та інші проти України» від 06.11.2018 року (остаточне 06.02.2019 року).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Одеській області, що виразилася в незабезпеченні публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини з 27 на 28 серпня 2016 року у с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області та наявність підстав для стягнення на їх користь моральної шкоди внаслідок такої бездіяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивачів про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та з Державного бюджету України підлягає стягненню сума моральної шкоди у розмірі 10000 грн. на користь кожного з позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8

Водночас, колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_9 не підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки він не надав жодних доказів (за винятком власних тверджень), щоб показати, що він постраждав від подій, що розглядаються у цій справі. Під час апеляційного розгляду справи підтверджено відсутність у будь-якої особи прав власності чи користування на будинок за адресою: Ізмаїльська, 99, в якому, як зазначає ОСОБА_9, він проживав, а тому, надана копія договору щодо оренди ним будинку не приймається до уваги. Під час судового розгляду справи ОСОБА_9 не надано жодного доказу щодо проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідно, що він постраждав від подій з 27 на 28 серпня 2016 року.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова В.І. підлягає залишенню без задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2, ОСОБА_3 - частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 та відмови у задоволенні позову ОСОБА_9

Також, підлягають перерозподілу здійснені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова Віктора Івановича - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова Віктора Івановича, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Одеської області щодо оформлення та оголошення рішення № 1 сходу громадян мешканців села Лощинівка «Про вимогу мешканців села Лощинівка про подальше не проживання представників ромської національності на території с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області».

Стягнути з Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Одеської області (ідентифікаційний номер 0) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3), ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4), ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5), ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6) відшкодування моральної кошти по 10000 (десять тисяч) гривень кожному.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області, що виразилася в незабезпеченні публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини з 27 на 28 серпня 2016 року у с. Лощинівка Ізмаїльського району Одеської області.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3), ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4), ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5), ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6) відшкодування моральної кошти по 10000 (десять тисяч) гривень кожному.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 - відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_9 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Лощинівського сільського голови Ізмаїльського району Паскалова Віктора Івановича, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) сплачений судовий збір у сумі 1351,20 грн., на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) сплачений судовий збір у сумі 1351,20 грн., на користь ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) сплачений судовий збір у сумі 1351,20 грн., на користь ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6) сплачений судовий збір у сумі 1351,20 грн.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) сплачений судовий збір у сумі 2178 грн., на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5) сплачений судовий збір у сумі 2178 грн.

Стягнути з Лощинівської сільської ради () за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) сплачений судовий збір у сумі 1351,20 грн., на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) сплачений судовий збір у сумі 1351,20 грн., на користь ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) сплачений судовий збір у сумі 1351,20 грн., на користь ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6) сплачений судовий збір у сумі 1351,20 грн.

Стягнути з Лощинівської сільської ради () за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) сплачений судовий збір у сумі 2178 грн., на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5) сплачений судовий збір у сумі 2178 грн.

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) надмірно сплачений судовий збір у сумі 177,60 грн., на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) надмірно сплачений судовий збір у сумі 177,60 грн., на користь ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) надмірно сплачений судовий збір у сумі 177,60 грн., на користь ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6) надмірно сплачений судовий збір у сумі 177,60 грн.

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) надмірно сплачений судовий збір у сумі 444 грн., на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5) надмірно сплачений судовий збір у сумі 444 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 26.04.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька