Справа № 826/12571/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 квітня 2019 року № 826/12571/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доМіністерства оборони України
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет споруІНФОРМАЦІЯ_1
про представники сторін:визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії позивача - ОСОБА_2 ; відповідача - ОСОБА_3 ; третьої особи - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

08.08.2018 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (надалі відповідач), в якому просив визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги та зобов`язати Міністерство оборони України здійснити виплату одноразової грошової допомоги на підставі Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011) та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі Порядок №975) у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи з урахуванням раніше проведених виплат.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що після встановлення йому у 2014 році інвалідності ІІІ групи та виплати у зв`язку із цим одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом №2011 та Порядком №975 під час чергового огляду в 2018 році йому було встановлено інвалідність ІІ групи, що, на його переконання, дає право на отримання доплати, у проведенні якої йому було відмовлено.

Справу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2018 було передано для вирішення судді Пащенку К.С.

15.08.2018 ухвалою суду було відкрито провадження в адміністративній справі №826/12571/18, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

04.09.2019 представником відповідача через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до п. 4 ст. 163 Закону №2011, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. Позивачу ж первинно було встановлено ІІІ групу інвалідності 01.04.2014 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії; при повторному огляді було встановлено ІІ групу інвалідності з 19.01.2018, що не дає підстав для здійснення доплати одноразової грошової допомоги. Також вказувалось, що обов`язок щодо виплати одноразової грошової допомоги належить Київському міському військовому комісаріату, а не Міністерству оборони України. Окрім того представником відповідача було заявлено клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

24.09.2019 ухвалою суду клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження було задоволено та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 30.10.2018.

30.10.2018 в судовому засіданні після виконання дій, передбачених ч. 2 ст. 180 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), за клопотанням представника відповідача вирішено залучити до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_1 як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору (далі третя особа), після чого закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 21.11.2018.

21.11.2018 у судовому засіданні було оголошено перерву до 19.12.2018 у зв`язку із тим, що до суду не надійшли докази отримання повістки третьою особою.

19.12.2018 зважаючи на неявку представників сторін у судове засідання розгляд справи було відкладено на 22.01.2019.

22.01.2019 суд з огляду на заявлене представниками сторін клопотання на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

08.04.2011 позивача звільнено з військової служби та під час первинного огляду, проведеного 16.04.2014 визнано інвалідом III групи з 01.04.2014 внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (виписка із акта огляду МСЕК до довідки серії КИО-1 №0387042), а 09.02.2018 під час повторного огляду органами МСЕК визнано інвалідом II групи внаслідок цієї ж причини з 19.01.2018 (довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №027618).

22.02.2018 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності у більшому розмірі з урахуванням раніше проведених виплат.

23.02.2018 Житомирський обласний військовий комісаріат листом №СЗ1178 надав директору департаменту фінансів Міністерства оборони України та Військовому комісару Радомишльського районного військового комісаріату висновок щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, в якому зазначив, посилаючись на телеграму Державного секретаря Міністерства оборони України №248/3/6/307 від 31.01.2017, що позивач не має права на отримання вказаної грошової допомоги.

Відповідно до пункту 66 протоколу засідання комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.04.2018 №37, затвердженого Міністром оборони України 10.04.2018, визначено, що позивачу виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється, оскільки зміна групи інвалідності відбулася через більше ніж два роки після первинного встановлення інвалідності.

Не погоджуючись із відмовою у призначенні йому грошової допомоги через зміну групи інвалідності, позивач звернувся із позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Частиною п`ятою ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ст. 41 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У преамбулі Закону №2011 зазначено, що указаний закон визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Визначення соціального захисту військовослужбовців міститься у ст. 1 Закону №2011 та означає діяльність держави, спрямовану на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 16 Закону №2011 (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин, тобто станом на день визнання позивача інвалідом, а саме 01.04.2014) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до п. 1 ст. 162 Закону №2011, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: а) 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону; б) 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Відповідно до п.п. 2-4 ст. 163 Закону №2011, у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства. Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Згідно з п. 8 Порядку №975 якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Відповідно до п. 12 Порядку №975, призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами (далі розпорядник бюджетних коштів).

Системний аналіз наведених правових дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцю (в тому числі і військовослужбовцю строкової служби) більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Щодо доводів відповідача з посиланням на абз. 2 п. 4 ст. 163 Закону №2011, а саме щодо спливу 2-річного строку з дати встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності до встановлення вищої (ІІ) групи інвалідності, суд зазначає таке.

Закон України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон №1774), яким п. 4 статті 163 Закону №2011 був доповнений абзацом другим указаного вище змісту, набрав чинності 01.01.2017 (після встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності).

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в силу ст. 58 Конституції України, указана вище норма Закону №1774 (щодо доповнення п. 4 ст. 163 Закону №2011 абзацом другим), не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме встановлення первинно позивачу групи інвалідності, оскільки це фактично означатиме застосування зворотної дії закону в часі. Застосування указаної норми можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача починаючи з 19.01.2018 і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20.03.2018 по справі № 295/3091/17 (провадження №К/9901/5281/17).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст. 1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації: «здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява №34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об`єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об`єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Дискримінація у даному випадку проявляється у тих обставинах, що особа, якій під час первинного огляду встановлена інвалідність, та яка пройшла повторний огляд на протязі дворічного строку, яким встановлено інвалідність вищої групи внаслідок хвороби, пов`язаної із проходженням військової служби має право на одноразову грошову допомогу, а яка за тих самих обставин, внаслідок тих чи інших причин пропустила дворічний строк не має.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що право особи на одноразову грошову допомогу взагалі не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того, чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності, або ні, оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.

Окрім того 07.05.2017 набрав чинності Закону України від 06.04.2017 №2004-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей», яким текст статті 162 Закону №2011 був викладений в новій редакції, згідно з якою одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Беручи до уваги наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у здійсненні позивачу виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності є протиправною і в цій частині позов підлягає задоволенню.

Судом відхиляються посилання відповідача на те, що обов`язок щодо виплати одноразової грошової допомоги належить Київському міському військовому комісаріату, а не Міністерству оборони України, оскільки відповідно до п. 12 Порядку №975 саме відповідачем здійснюється призначення і виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої п. 2 ст. 162 та п. 9 ст. 163 Закону №2011.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72 77, 139, 241246, 250, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як інваліду ІІ групи з 19.01.2018 внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.04.2018 № 37 (пункт 66).

3. Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу на підставі Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи, з урахуванням раніше проведених виплат.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд м. Києва.

Суддя К.С. Пащенко