Справа № 440/990/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 р. м. ХарківСправа № 440/990/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2019, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова (повний текст складено 29.03.19) по справі № 440/990/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області , третя особа - Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, третя особа - Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 56591830 від 11.03.2019.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2019 відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погодившись з таким рішенням, позивачем подано до суду апеляційну скаргу з вимогами про його скасування та прийняття нового судового рішення про задоволення адміністративного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 56591830 від 11.03.2019 не відповідає ч. 2 ст. 2 КАС України, оскільки прийнята всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення чим порушено законні інтереси позивача.

Відповідачем надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, також просить справу розглядати без участі представника.

Третьою особою, Полтавським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області, надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

За приписами ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур'єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв'язку (ч. 1 ст. 268 КАС України).

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційною інстанцією, що постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2018 у справі № 816/453/18, яка набрала законної сили 30.11.2018, зобов'язано Полтавське об'єднане УПФУ Полтавської області здійснити розрахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати пенсії на підставі постанови Апеляційного суду Полтавської області від 23.03.2011 у справі № 22а-3655/2011 за періоди з 28.10.2005 по 31.12.2007, з 22.05.2008 по 27.10.2009 та з 28.10.2009 по 22.11.2017.

На виконання зазначеної постанови Полтавським окружним адміністративним судом, видано виконавчий лист № 816/453/18 від 05.03.2018.

На підставі вищевказаного виконавчого листа 13.06.2018 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56591830, в якій повідомлено боржника про необхідність виконання рішення суду упродовж 10 робочих днів.

У зв'язку з ненаданням боржником доказів добровільного виконання судового рішення у встановлений строк відповідачем 14.09.2018 винесено постанову про накладення на Полтавське об'єднане УПФУ Полтавської області штрафу в розмірі 5100 грн. 00 коп., зобов'язано боржника виконати судове рішення упродовж 10 робочих днів, а також попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

Через відсутність доказів виконання боржником рішення суду або доказів поважності причин його невиконання відповідачем 01.03.2019 винесено постанову про накладення на Полтавське об'єднане УПФУ Полтавської області штрафу в розмірі 10200 грн. 00 коп., зобов'язано боржника виконати судове рішення упродовж 10 робочих днів, а також попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

05.03.2019 Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області до Головного управління Національної поліції в Полтавській області направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення ВП № 56591830.

11.03.2019 старшим державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку з надісланням виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв у межах та у спосіб, що визначений чинним законодавством.

Колегія суддів, здійснюючи апеляційний перегляд прийнятого судового рішення, враховує вимоги діючого на час спірних правовідносин сторін законодавства та фактичні обставини справи.

Згідно із ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Частиною першою статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями Закону України "Про виконавче провадження" встановлено послідовність дій державного виконавця, зокрема, до таких дій відносяться: 1) накладення на боржника штрафу та перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин); 2) накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин); 3) звернення до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч. 5, 6 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Згідно вимог ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частинами першою, другою статті 75 цього ж Закону встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, Законом України "Про виконавче провадження" не встановлено строків накладення штрафів за невиконання рішення, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника.

Частиною третьою ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

На переконання державного виконавця, з якими погодився суд першої інстанції, вжиття вищезазначених вичерпних заходів примусового виконання рішення суду правомірно зумовило прийняття спірної постанови про закінчення виконавчого провадження, згідно п. 11 ст. 39 та ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження".

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норми матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів виходить з положень статті 1 Закону, якими визначено виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням засад верховенства права та обов'язковості виконання рішень (стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як вбачається з матеріалів справи, незважаючи на значний проміжок часу, який минув після ухвалення на користь позивача судового рішення у справі №816/453/18, та пред'явлення до виконання виконавчого листа, виданого на виконання цього рішення, таке й досі залишається невиконаним у повному обсязі.

Аналізуючи правомірність спірної постанови, згідно вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 9, ч. 2 ст. 19, ст. 129-1 Конституції України, п. 1 ст. 6, ст. 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 255, ч. 2 та ч. 4 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», колегія суддів констатує наявність підстав для її скасування, зважаючи на необхідність забезпечення захисту порушених прав позивач на отримання свого активу за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань (до прикладу справа «Сук проти України»).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід'ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Враховуючи викладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що оскаржена постанова відповідача про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 816/453/18, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 5.06.2018, є передчасною, оскільки органом державної виконавчої служби рішення суду фактично не виконане.

Зазначені висновки суду апеляційної інстанції зумовлені правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 27.03.2019 у справі №750/9782/16-а.

При цьому, констатація факту невиконання судового рішення, без з'ясування обставин стосовно того, що зумовило його невиконання, не може бути достатнім і переконливим свідченням того, що державний виконавець допустив протиправну бездіяльність.

Зокрема, колегія суддів зауважує, що за змістом Закону України "Про виконавче провадження", зокрема ч. 3 ст. 63, виконавець перед закриттям виконавчого провадження зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Особливостями виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, передбаченими ст. 7 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", передбачено виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Зокрема, у разі якщо рішення суду не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Порядок розгляду заяви виконавця про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення регламентовано ст. 378 КАС України, частина 3 якої в якості підстави для задоволення такої заяви виконавця визначає обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. При цьому акцентується увага на тому, що діючим на час спірних правовідносин сторін не передбачені зміна чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення за ініціативи суду.

Оскільки державний виконавець не звертався до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2018 у справі № 816/453/18, є необгрунтованими висновки суду першої інстанції про вжиття виконавцем всіх дій, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", та правомірність закінчення виконавчого провадження.

Невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, зумовлюють, згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України, наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача про скасування судового рішення та прийняття нового про задоволення позову.

З огляду на результати апеляційного перегляду прийнятого судом першої інстанції рішення та вимоги ст. 139 КАС України, обставини звільнення позивача від сплати судового збору за п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у справі відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2019 по справі № 440/990/19 скасувати.

Прийняте нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 56591830 від 11.03.2019.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 06.05.2019.