Справа № 821/1484/16
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2019 року

Київ

справа №821/1484/16

адміністративне провадження №К/9901/32997/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Головного управління ДФС у Херсонській області

на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 30.11.2016 (головуючий суддя: Кисильова О.Й.)

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2017 (головуючий суддя: Крусян А.В., судді: Вербицька Н.В., Джабурія О.В.)

у справі № 821/1484/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія»

до Головного управління ДФС у Херсонській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дунапак Таврія» (далі - позивач, ТОВ) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Херсонській області (далі - відповідач), в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.09.2016 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 378470,15 грн.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 30.11.2016, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2017, адміністративний позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 21.09.2016 № .

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати прийняті у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм: підпункту 14.1.265 пункту 14.1 ст. 14,, пункту 113.1 ст. 113, пункту 114.1 ст. 114 Податкового кодексу України (далі - ПК), пункту 3.1 розділу 3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 8.02.2000 № 49 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.04.2000 за № 209/4430 (далі - Положення № 43), та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. За доводами відповідача, застосовані до позивача штрафні санкції були правомірними.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити її без задоволення як безпідставну, а судові рішення - без змін з підстав правильності застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичною підставою для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 378470,15 грн. згідно з податковим повідомленням-рішенням від 21.09.2016 № , з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 26.08.2016 № 94/21-22-14-02. Згідно з цими висновками позивач порушив норми ст. 1 Указу Президента України від 27.06.1999 № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» (далі - Указ № 734/99), пункту 1.7 глави 1 розділу І Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 № 270 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.07.2004 за № 885/9484, втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 5.02.2019 № 31, далі - Положення № 270). А саме: одержання позики в іноземній валюті у сумі 1500000,00 євро від нерезидента «Limited Liability company «Prinzhorn Treasury Services GmbH» (Австрія) по договору від 02.02.2015 без отримання реєстраційного свідоцтва НБУ.

Відповідно до абзацу першого ст. 1 Указу № 734/99 (дію указу припинено з 7 лютого 2019 року відповідно до пункту 4 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України згідно із Законом України від 21.06.2018 № 2473-VIII) установлено, що договори, які передбачають виконання резидентами боргових зобов'язань перед нерезидентами за запозиченими у них кредитами, позиками в іноземній валюті (далі - договори), підлягають реєстрації Національним банком України.

Порядок реєстрації договорів та перелік документів, необхідних для реєстрації договорів, визначається Національним банком України (абзац четвертий цього пункту).

Статтею 2 цього Указу встановлено, що у разі одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів без реєстрації договорів до резидентів застосовуються фінансові санкції - штрафи у сумі, еквівалентній одному відсотку розміру одержаного кредиту чи позики і перерахованій у національну валюту України за офіційним обмінним курсом Національного банку України на день одержання кредиту, позики, з подальшою обов'язковою реєстрацією зазначених договорів. Суми штрафів спрямовуються до Державного бюджету України.

Згідно зі статтею 3 Указу санкції, передбачені статтею 2 цього Указу та пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", застосовуються Національним банком України до банків та інших фінансово-кредитних установ, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України. Оскарження рішень про застосування фінансових санкцій здійснюється в судовому порядку

Згідно з пунктом 1.7 Положення № 270 резидент-позичальник зобов'язаний зареєструвати договір у Національному банку до фактичного одержання кредиту.

Такі договори підлягають реєстрації Національним банком у порядку, установленому:главою 2 цього розділу - для резидентів-позичальників, що не є банками; главою 4 цього розділу - для уповноважених банків-позичальників.

Національний банк (його територіальне управління) за наявності інформації про одержання резидентом-позичальником, що не є банком, кредиту чи позики в іноземній валюті від нерезидента без реєстрації договору повідомляє про це орган державної податкової служби за місцем реєстрації такого резидента як платника податків протягом семи робочих днів із дати отримання такої інформації (пункт 1.9 цього Положення).

Відповідно до пункту 4 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України Президент України протягом трьох років після набуття чинності Конституцією України має право видавати схвалені Кабінетом Міністрів України і скріплені підписом Прем'єр-міністра України укази з економічних питань, не врегульованих законами, з одночасним поданням відповідного законопроекту до Верховної Ради України в порядку, встановленому статтею 93 цієї Конституції.

Такий указ Президента України вступає в дію, якщо протягом тридцяти календарних днів з дня подання законопроекту (за винятком днів міжсесійного періоду) Верховна Рада України не прийме закон або не відхилить поданий законопроект більшістю від її конституційного складу, і діє до набрання чинності законом, прийнятим Верховною Радою України з цих питань.

Застосовуючи вказані правові норми, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшли до висновку про неправомірність застосованих до позивача штрафних санкцій. Такий висновок судів обґрунтовано тим, що відповідач при застосування штрафних санкцій діяв з перевищенням своїх повноважень, так як повноважним органом застосування вказаного штрафу є Національний банк України. При цьому висновку суди застосували правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 07.02.2012 у справі 21-904а10.

Однак із такими висновками судів не можна погодитися, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також процесуального права, що унеможливило без встановлення обставин у справі.

Так. у наведеній постанові Верховний Суд України зробив висновок про неправомірність застосування органами державної податкової служби, з посиланням на норми Указу № 734/99, штрафних санкцій, передбачених пунктом 2 ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Цей висновок обґрунтовано тим, що норми Указу № 734/99 не підлягають застосуванню, оскільки, врегульовуючи по-іншому питання, які були врегульовані законом (Декретом, виданим у межах повноважень, наданих Законом України від 18 листопада 1992 року № 2796-XII

"Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого регулювання"), Указ суперечить обмеженням, встановленим пунктом 4 Перехідних положень Конституції України та необґрунтовано створює протиріччя в правовому регулюванні відносин.

Разом із тим підставою для застосування до позивача штрафних санкцій було порушення норм ст. 1 Указу № 734/99 та Положення № 270, а не ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Отже судами при вирішенні спору були застосовані норми, сфера дії яких не поширюються на порушення, які стали підставою для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

При цьому ні судом першої, ні апеляційної інстанцій не було встановлено обставин наявності або відсутності факту порушення позивачем норм Указу № 734/99 та Положення № 270, на які відповідач посилається як правову підставу застосованих штрафних санкцій. Тоді як позивач у судовому процесі оспорював факт здійснення ним вказаних порушень. Вказані обставини входять до предмету доказування при вирішення спору щодо скасування податкового повідомлення-рішення, про застосування штрафних санкцій за порушення норм Указу № 734/99 та Положення № 270.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України (у редакції, чинній до внесення змін законом України від 03.10.2017) та закріплено також у частині 4 ст. 9 КАС України (у редакції, чинній після внесення змін законом України від 03.10.2017).

Частиною 1 ст. 242 КАС України (у редакції, чинній після внесення змін законом України від 03.10.2017) встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (частина 2 цієї статті)

Згідно з частиною 3 обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вищенаведені порушення судами норм процесуального права призвели до передчасних висновків щодо суті спору, отже рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 ст. 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Херсонській області задовольнити частково.

Скасувати постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 30.11.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2017, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко