Справа № 160/239/19
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 квітня 2019 р. Справа № 160/239/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

при секретарі судового засідання Зіненко А.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Боровинський В.В.

від відповідача: Дика Н.В.

розглянувши у підготовчому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Тіслав" до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про часткове визнання протиправним та нечинним рішення №636 від 05.07.2018р., визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування збитків, -

ВСТАНОВИВ:

09.01.2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Тіслав" звернулось з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 24.04.2019р., просить:

- визнати протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради №636 "Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста" від 05.07.2018р. в частині пунктів 2, 18, 22, 24, 28, 37, 38, 41, 43, 44, 51 Переліку тимчасових споруд, викладеного у Додатку до Рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради №636 від 05.07.2018р.;

- протягом двох тижнів з моменту вступу рішення у законну силу зобов'язати Виконавчий комітет Дніпровської міської ради відшкодувати вартість незаконно демонтованих тимчасових споруд позивача.

Ухвалою суду від 28.01.2019р. було відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні згідно до вимог ст.ст. 12, 180-183 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 22.02.2019р. було закрито провадження в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Тіслав" до Відповідача-1: Комунального підприємства "Управління по ремонту та експлуатації автошляхів" Дніпровської міської ради, до Відповідача-2: Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування збитків.

Ухвалою суду від 29.03.2019р. заявлений позивачем відвід судді Конєвій С.О. було визнано необґрунтованим та зупинено провадження у даній адміністративній справі до вирішення питання про відвід судді відповідно до ч.4 ст.40, п.8 ч.2 ст.236 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 01.04.2019р., вказана заява про відвід судді Конєвої С.О. була передана на розгляд судді Пруднику С.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2019р. у задоволенні заяви представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Тіслав" про відвід судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Конєвої Світлани Олександрівни по адміністративній справі №160/239/19 було відмовлено.

Згідно реєстру передачі справ судді, дана адміністративна справа передана судді Конєвій С.О. для продовження розгляду 03.04.2019р.

Ухвалою суду від 03.04.2019р. було поновлено провадження у даній справі, продовжено строк підготовчого провадження у справі №160/239/19 до 03.05.2019р. та призначено підготовче засідання на 24 квітня 2019 року.

У відповідності до вимог п.3 ч.2 ст.180 Кодексу адміністративного судочинства України, судом було вирішено заяви учасників справи та заслухано пояснення щодо уточнення позовних вимог.

Позивач у межах підготовчого засідання при наданні усних пояснень заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в підготовчому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши учасників справи, які брали участь у підготовчих засіданнях, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що зазначений вище адміністративний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому слід закрити провадження у даній справі, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 наведеного Кодексу, визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб'єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 16 ЦК до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої зазначеної статті).

З аналізу наведених норм права вбачається, що Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають в результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Крім того, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень. Визначаючи предметну юрисдикцію справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб'єкта владних повноважень.

Рішення суб'єкта владних повноважень, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у відповідної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права, що виникло у певного суб'єкта в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває (втрачає) речового права, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін спору.

Так, як встановлено у підготовчому засіданні із пояснень учасників справи, що підтверджується і матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіслав" звернулося до суду з позовом про визнання протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради №636 "Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста" від 05.07.2018р. в частині пунктів 2, 18, 22, 24, 28, 37, 38, 41, 43, 44, 51 Переліку тимчасових споруд, викладеного у Додатку до Рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради №636 від 05.07.2018р.

При цьому, позивач у підготовчому засіданні на запитання суду підтвердив факт того, що у ході виконання оспорюваного рішення щодо знесення тимчасових споруд, що належать позивачеві на праві власності, ним було втрачено право на володіння та користування цим речовим майном, тобто, у даному спорі були порушені цивільні майнові права позивача.

Отже, виходячи з аналізу суті права та інтересу (цивільно-правового), за захистом якого звернувся позивач, аналізу змісту позовних вимог, характеру спірних правовідносин та юридичної їх природи, яке було встановлено судом із пояснень учасників справи у межах підготовчого провадження, з урахуванням того, що у результаті прийнятого відповідачем рішення позивач позбувся права на володіння, користування своїм речовим майном (порушені цивільні майнові права позивача), суд приходить до висновку, що оспорюване рішення суб'єкта владних повноважень, яке вичерпало свою дію після його реалізації може оспорюватися з точки зору його законності шляхом визнання такого рішення незаконним у порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №803/413/18 та підлягає врахуванню адміністративним судом відповідно до вимог ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Також, судом враховується і те, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016р. у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецидентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Таким чином, враховуючи суть, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу позову (порушення цивільного права), а також і суб'єктний склад цього спору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, слід роз'яснити позивачеві, що, з урахуванням суб'єктивного складу сторін у цьому спорі, даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, провадження у даній адміністративній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також слід зазначити, що з урахуванням того, що суддя у період з 02.05.2019р. по 03.05.2019р. перебувала у щорічній відпустці, що підтверджено довідкою відділу управління персоналом №148 від 24.04.2019р., повна ухвала суду у даній справі складена 06.05.2019р.

Керуючись ст.ст. 44-47, 180-181, п.2 ч.2 ст.183, п.1 ч.1 ст.238, ч.5 ст.242, ст.ст. 243, 248, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження в адміністративній справі №160/239/19 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Тіслав" до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про часткове визнання протиправним та нечинним рішення №636 від 05.07.2018р., визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування збитків - закрити.

У відповідності до вимог ст.239 Кодексу адміністративного судочинства України, роз'яснити позивачеві, що розгляд даної категорії спорів у цій справі віднесено до господарської юрисдикції за правилами господарського судочинства Господарським судом Дніпропетровської області.

При цьому, також роз'яснити, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали, або протягом п'ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини ухвали) відповідно до вимог ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали виготовлено 06.05.2019р.

Суддя С.О. Конєва