Справа № 826/11206/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 квітня 2019 року № 826/11206/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби України у Чернігівській області
про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення
представники сторін:позивача - ОСОБА_2; відповідача - Полегешко Л.А., Репех О.О.,

ВСТАНОВИВ:

19.07.2018 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернігівській області (надалі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.03.2018 № 25787-1303-2522.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним; позивач був власником ? приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2; 26.01.2018 позивач подарував належну йому частину приміщення гр. ОСОБА_5; таким чином починаючи з 26.01.2018 власниками приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 (1/2 частини приміщення) та ОСОБА_6 (1/2 частини приміщення); відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти; до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення; отже неприпинення договору оренди земельної ділянки № 2947 від 08.10.2012, укладеного між позивачем (орендар) та Чернігівською міською радою (орендодавець) не є підставою для продовження обов'язку позивача по сплаті орендної плати за таку земельну ділянку; нормативно-грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2, місце розташування: АДРЕСА_2, площа 1421 м.кв.) становить 1 215 821,81 грн., а отже орендна плата за 2018 рік має становити 48 632,87 грн.

Справу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу було передано судді Пащенку К.С.

25.07.2018 ухвалою суду було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/11206/18 та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 28.08.2018.

20.08.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що відповідно до п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України орендна плата - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; між позивачем та Чернігівською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки № 2947 від 08.10.2012, за умовами якого позивачу надана в оренду земельна ділянка, розташована з адресою: АДРЕСА_2; інформації щодо розірвання вказаного договору із відповідним поверненням земельної ділянки орендодавцеві до відповідача не надходило; відповідно позивачу було надіслано спірне податкове повідомлення-рішення; орендна плата розрахована за формулою: 810 609,45 грн. х 1,249 х 1,433 х 1,06 х 1 х 4% = 61 515,732 грн., де: 810 609,45 грн. - нормативно-грошова оцінка землі станом на дату укладення договору, 1,249 - коефіцієнт індексації за 2014 рік, 1,433 - коефіцієнт індексації за 2015 рік, 1,06 - коефіцієнт індексації за 2016 рік, 1 - коефіцієнт індексації за 2017 рік.

24.09.2018 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що інформація про відчуження позивачем належної йому частини приміщення була і є доступною відповідачу; неприпинення договору оренди землі не є підставою для нарахування позивачу орендної плати, оскільки обов'язок по її сплаті перейшов до нового власника приміщення.

В судовому засіданні 02.10.2018 суд, заслухавши представників сторін, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду на 06.11.2018.

В судовому засіданні 06.11.2018 представники сторін звернулися до суду із клопотанням про розгляд справи в письмовому провадженні.

Заслухавши в судовому засіданні представників сторін та зважаючи на заявлене клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд ухвалив адміністративну справу, відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України, розглядати в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

08.10.2012 між Чернігівською міською радою (орендодавець) та позивачем (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки № 2947, відповідно до п.п. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 якого орендодавець передає, а орендар приймає в довгострокове платне користування земельну ділянку в АДРЕСА_2 для експлуатації магазину; загальна площа земельної ділянки 0,4121 га; на земельній ділянці знаходиться магазин; нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 810 609,45 грн.; договір укладено до 28.12.2018; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 4,0 % нормативної грошової оцінки землі, що становить 32 424,38 грн. на рік.

Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.09.2014 у справі № 757/6002/13-ц та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2014 у справі № 22-ц/796/13130/2014 позивач є власником ? нежилого приміщення магазину непродовольчих товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

26.01.2018 між позивачем (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровуваний) укладено договір дарування ? частки нежитлового приміщення, відповідно до п. п. 1, 2, 6, 26 якого дарувальник передає, а обдарований приймає безоплатно у власність ? частку нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2; нежитлове приміщення, ? частка якого є предметом цього договору, має загальну площу 306,7 кв.м.; право власності на ? частку нежитлового приміщення, що є дарунком за цим договором, виникає у обдаровуваного з моменту його прийняття; отримання примірника цього договору і буде підтвердженням прийняття дарунка; земельна ділянка, на якій розташована будівля, ? частка нежитлового приміщення в якій відчужується згідно цього договору, має загальну площу 0,1412 га, кадастровий номер: НОМЕР_2.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маловацькою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 36.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на ? нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, належить ОСОБА_5

16.03.2018 ГУ ДФС у Чернігівській області було винесено податкове повідомлення-рішення № 25787-1303-2522 про визначення позивачу суми податкового зобов'язання за платежем «орендна плата з фізичних осіб» за 2018 рік в сумі 61 515,72 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до Державної фіскальної служби України із скаргою.

Рішенням Державної фіскальної служби України (вих. № 8534/Г/99-99-11-02-01-14 від 15.06.2018) скаргу позивача було залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення - без змін.

Вважаючи протиправним податкове повідомлення-рішення відповідача № 25787-1303-2522 від 16.03.2018 позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом пп. 14.1.72 та 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до п. 269.1 ст. 269 ПК України, платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі.

Пунктом 270.1 ст. 270 ПК України визначено, що об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

В силу п. 287.1 ст. 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

В даному випадку спір між сторонами виник з приводу часу припинення у позивача титулу землекористувача та обов'язку сплачувати орендну плату за земельну ділянку. За твердженням податкового органу податковий обов'язок позивача не припинився, оскільки договір оренди земельної ділянки № 2947 від 08.10.2012, укладений між Чернігівською міською радою (орендодавець) та позивачем (орендар), не було розірвано.

В той же час, позивач наполягає, що разом із передачею права власності на ? нежитлового приміщення за договором дарування від 26.01.2018, укладеним між позивачем (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровуваний), в позивача припинився обов'язок сплачувати орендну плату за землю, на якій така будівля розташована.

Підпунктом 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Згідно із п. 287.7 ст. 287 ПК України у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 ПК України).

Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно із ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Питання переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється ст. 120 ЗК України, відповідно до ч. ч. 1, 2 якої у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З наведеною нормою кореспондується і ст. 377 ЦК України, яка встановлює, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05.11.2009 № 1702-VI, який набув чинності з 10.12.2009, статтю 7 Закону України «Про оренду землі» доповнено частиною третьою, згідно з якою до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Статтю 31 Закону України «Про оренду землі», в свою чергу, доповнено абз. 8, згідно із яким договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Цим самим було усунено правову неповноту в регулюванні земельних відносин при переході права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

У розумінні вищенаведених правових норм платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

В даному випадку право власності позивача на ? нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договору дарування від 26.01.2018 перейшло до гр. ОСОБА_5

За таких обставин суд доходить висновку про відсутність обов'язку позивача по сплаті орендної плати за земельну ділянку в 2018 році.

Такий зміст правового регулювання відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 08.06.2016 у справі № 21-804а16, а також у постанові 25.06.2018 у справі №808/5439/13-а.

До того ж суд акцентує увагу, що згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем правомірності прийняття спірного рішення.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 у справі № 802/2236/17-а.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З наведеного випливає, що за правилами ч. 1 ст. 139 КАС України, судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, як то відповідача у справі.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області від 16.03.2018 № 25787-1303-2522.

3. Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (ідентифікаційний код: 39392183, адреса: 14000, м. Чернігів, вул. Реміснича, 11) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, судові витрати у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко