Справа № 331/8656/17
Суддя: Антоненко М. В.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

23.04.2019 Справа № 331/8656/17 2-а/331/7/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний м. Запоріжжя області у складі:

головуючого - судді Антоненка М.В.

за участю секретаря Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Олександрівського районного відділу місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Олександрівського районного відділу місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення.

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що Жовтневим РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області 29.03.2016 року при здійсненні прийому громадян був виявлений громадянин Грузії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Кобулеті, Грузія. Під час перевірки встановлено, що ОСОБА_4 прибув в Україну у приватних справах 26.08.2008 року автобусом через КПП «Кучурган», за паспортом НОМЕР_1 виданим міністерством юстиції м. Батумі, Грузія 10.04.2007 р. терміном дії до 10.04.2017р.

Протягом 9 років громадянин Грузії не переховуючись постійно мешкав за адресою: АДРЕСА_1 у своєї громадянської дружини ОСОБА_1, яка є власником даного помешкання. Відповідач просить суд у задоволені адміністративного позову громадянки ОСОБА_1 відмовити, грунтуючись на тому що, згідно законодавства України громадянка України ОСОБА_1 та громадянин Грузії ОСОБА_4 не перебувають в офіційному шлюбі, у зв'язку з чим рішення про примусове повернення, примусове видворення та заборону, щодо подальшого в'їзду в Україну відносно громадянина Грузії ОСОБА_4, ні яким чином не стосується ОСОБА_1 та не порушує її права.

У відповідності та на підставі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, чинний Сімейний кодекс України так званий цивільний шлюб прирівнює до офіційного.

З 2008 року, громадянин Грузії ОСОБА_4, прибувши в Україну проживав зі своєю громадянською дружиною ОСОБА_1, протягом 9 років. Мешкав в помешканні, власником якого являється його громадянська дружина за адресою: АДРЕСА_2. Разом з нею вели спільне сумісне господарство.

Цивільний шлюб в розумінні загальних правових норм це проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без офіційної реєстрації шлюбу. В це поняття включається проживання в одній оселі, спільний побут та ведення домашнього господарства, основані на почуттях любові, взаємоповаги із бажанням створити сім'ю.

Крім того, оскільки громадянка ОСОБА_1 прагла укласти офіційний шлюб разом з громадянином Грузії ОСОБА_4, щодо неї було порушено право на сім'ю та право на шлюб. Право позивача на шлюб порушено.

Згідно ч. 1 ст. 4 СК України, особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. У випадках, передбачених ч. 2 ст. 23 цього Кодексу, сім'ю може створити особа, яка не досягла шлюбного віку.

Також Позивач позбавлена можливості виконання зобов'язання, котре виникло щодо неї з боку ОСОБА_4 за час їхнього спільного проживання однією сім'єю. За час проживання зі своєю громадянською дружиною ОСОБА_4, у зв'язку з тяжким матеріальним становищем, перебував на її утриманні.

За весь період перебування його на території України не мав змоги, через тяжке матеріальне становище, звернутися до ДМС з питань продовження строку перебування на території України та оформлення посвідки на проживання чи центру зайнятості за одержанням дозволу на застосування праці.

Також, Позивач разом із своїм громадянським чоловіком протягом 9 років працювала на центральному ринку міста Запоріжжя і займалася продажем продуктів харчування. Заробляти гроші на проживання допомагав їй громадянський чоловік, якого вона утримувала весь період часу і навіть давала йому грошові кошти для здійснення підприємницької діяльності. Загальна сума заборгованості перед Позивачем складає 70 (сімдесят) тисяч гривень. Звернутися з позовними вимогами, щодо стягнення заборгованості з громадянина Грузії ОСОБА_4 позивач не має змоги, через скрутне матеріальне становище у їх сім'ї, але зобов'язання перед позивачем фактично існують.

Також в період часу з 24.11.17р. по 29.11.2017р. позивач зверталася за юридичною допомогою до Громадської організації «Правові ініціативи» з проханням допомогти та взяти на поруки громадянина Грузії ОСОБА_4 для того, щоб вони могли укласти шлюб та оформити документи на право проживання в Україні.

Так як, 29.03.2016р. відносно ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 203 КУпАП порушення іноземцями правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, про що винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн., який сплачено 30.03.2016 року через установу Ощадбанку. Даний факт говорить про те, що громадянин Грузії розумів свою вину у порушенні законодавства України, але через зубожіння та складне матеріальне становище, не мав можливості вирішити це питання законним шляхом. Також при встановленні особо громадянина Грузії ОСОБА_4 працівниками поліції разом з ОСОБА_4 витребувано його паспорт у невідомої громадянки України, яка утримувала документ про встановлення особи довгий період часу, а саме протягом 6 років і повернула його лише, коли до неї звернувся ОСОБА_4 разом з представниками поліції. Дані факти не були зафіксовані поліцією, що також доводить формальний підхід до захисту прав людини працівниками поліції.

Рішенням № 2 Жовтневим РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_4 примусово зобов'язали покинути територію України у термін до 27.04.2016 р. та заборонили громадянину Грузії ОСОБА_4 в'їзд в Україну строком на три роки до 30.03.2019 року. Орган ДМС тримав в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які не законно перебувають на території України протягом року до 29.11.17р. Але Постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.08.17р. передбачала тримання до 23.11.17р. громадянина Грузії ОСОБА_4

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя виданою 26.12.2017р. по справі № 331/5753/17 відмовлено у розгляді заяви Олександрівського районного відділу у місті Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про роз'яснення постанови суду по справі за адміністративним позовом Олександрівського районного відділу у місті Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до громадянина Грузії ОСОБА_4 про подовження строку затримання в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідач звернувся до суду із заявою про роз'яснення постанови суду, в якій просив роз'яснити з якого моменту обчислювати продовження строку затримання громадянина. В ухвалі зазначено, що Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2017 року у справі 331/5753/17 продовжено строк затримання ОСОБА_4 на три місяці, тобто до 23.11.2017 року. А видворення відбулося 29.11.2017 року, тобто виконання Постанови суду на той момент було не можливим, через сплив строків і позивачем вони не продовжені належним чином. Отже видворення виконано з порушенням строків передбачених постановою, тому позивач і звернувся до суду за роз'ясненням, але вже після фактичного виконання постанови, що є грубим порушенням прав та свобод ОСОБА_4, які також порушують права позивача.

Але судом першої інстанції не взято до уваги порушення строків тримання ОСОБА_4 та незаконного видворення його за межі України.

Відповідно до ч.1 ст. 254 КАС України за заявою учасника справи, державного виконавця суд роз'яснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановления ухвали.

Як встановлено судом при розгляді вказаної заяви, громадянського чоловіка позивача, наразі видворено 29.11.2017 року за межі України, на підставі судового рішення.

Згідно стандартів міжнародного законодавства (рекомендації УВКБ ООН, Конвенція про захист прав людини) до затримання можна вдаватись у випадках коли: 1) особа знищила свої документи, для перевірки особистості, для захисту національної безпеки. Жодної з цих підстав не було встановлено, навпаки ОСОБА_4 мав дійсний паспорт, не притягався до кримінальної або адміністративної відповідальності, постійно проживав за визначеною адресою. Також, ОСОБА_4 зазначає, що за час перебування в пункті тимчасового тримання значно погіршився стан його здоров'я, вказує на те, що судом було проігноровано наданий медичний висновок, також зазначає, що до нього можуть бути застосовані інші заходи не пов'язані з триманням в пункті тимчасового перебування. Позивач весь час допомагала своєму громадянському чоловіку підтримувати стан здоров'я, купувала ліки, турбувалася про нього.

Також, за весь період тримання ОСОБА_7 інформації з Консульського відділу Посольства Грузії в Україні щодо підтвердження факту належності громадянина ОСОБА_4 до громадянства Грузії не надійшло, тому він не може бути документований сертифікатом на повернення, що в свою чергу не дає можливості виконати рішення про примусове видворення його за межі України. Та все ж вже з простроченим паспортом громадянина Грузії видворили з території України.

Дане рішення та усі подальші дії посадових осіб ДМС грубо порушують норми закону та право іноземця на отримання посвідки на тимчасове проживання на території України, що передбачено п. 18 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють їх примусове видворення за межі України. Порушення строків тримання однозначно доведено, так як громадянського чоловіка Позивача повинні були тримати до 23.11.2017 року, тобто до завершення граничного строку перебування у пункті тримання, а потім 24.11.2017 року визнати таким, який на законних підставах тимчасово перебуває в Україні.

Обчислення продовження строку затримання громадянина Грузії ОСОБА_4 є досить важливим фактом для встановлення правових підстав тримання його у пункті тимчасового тримання. У відповідності та на підставі п 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Але Відповідач адміністративний позов не подав тим самим порушив законні права ОСОБА_4 на перебування та тимчасове проживання на території України.

У відповідності до п. 16 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому ч. 18 ст. 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, подана після завершення граничного терміну тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також висновок центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, про неможливість примусового видворення з України іноземця або особи без громадянства з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною походження іноземця або особи без громадянства або з причин, що не залежать від таких осіб, після завершення строку тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, або якщо технічну неможливість здійснити примусове видворення іноземця було з'ясовано раніше.

Відповідачем не з'ясовано причини, що можуть загрожувати життю ОСОБА_4, який на момент видворення вже не мав дійсного паспорта громадянина Грузії. На підставі п. 1 ст. З Закону України «Про біженців та осіб, які потребують тимчасового захисту» біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Однією із підстав є знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання, але ОСОБА_4 такого права позбавлений через не правомірні дії органу ДМС. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18- річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно Постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009. № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні вирішуючи спори, щодо статусу біженця, особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, спори щодо добровільного повернення, примусового повернення, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та щодо їх перебування в Україні, суди повинні керуватися положеннями Конституції України, чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Дане рішення та усі подальші дії посадових осіб ДМС грубо порушують норми закону та право іноземця на отримання посвідки на тимчасове проживання на території України, що передбачено п. 18 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють їх примусове видворення за межі України.

У відповідності до п. 16 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною вісімнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, подана після завершення граничного терміну тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також висновок центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, про неможливість примусового видворення з України іноземця або особи без громадянства з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною походження іноземця або особи без громадянства або з причин, що не залежать від таких осіб, після завершення строку тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, або якщо технічну неможливість здійснити примусове видворення іноземця було з'ясовано раніше.

У відповідності до п. 1 ст. 26 вищеказаного Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку,, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

У відповідності до п. 2. ст. 26 Закону Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки.

Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

У відповідності п 6. цієї ж статті контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

Термін дії паспорту НОМЕР_1 ОСОБА_4 виданого міністерством юстиції м. Батумі Грузія закінчився 10.04.2017 року, тому з того часу ОСОБА_4 є особою без громадянства та вважається такою, що тривалий час проживала на території України, тому потребує отримання статусу біженця на законних підставах, але не може реалізувати своє законне право через заборону на в'їзд на територію України. До того ж на території України проживає позивач - його громадянська дружина, з якою він мешкав 9 років та вів сумісне господарство, заборгував їй грошові кошти та планується укладення шлюбу між Позивачем та ОСОБА_4, тому її права теж порушено.

У відповідності до вищевказаної Постанови Пленуму ВСАУ іноземець та особа без громадянства також виступають як позивачі в адміністративних справах, предметом яких є оскарження дій суб'єкта владних повноважень щодо обмеження права на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Позивачами в таких справах можуть бути й інші особи, права яких порушуються рішеннями, діями чи бездіяльністю вищезазначених суб'єктів владних повноважень. Так, наприклад, позивачами у справах щодо оскарження рішень про примусове повернення може бути чоловік (дружина) особи, щодо якої прийнято рішення про повернення.

Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди також повинні застосовувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права та ураховувати положення ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України щодо застосування принципу верховенства права.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Жовтневого РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області № 2 від 30.03.2016 року про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати незаконним рішення № 2 від 30.03.2016р., стосовно заборони в'їзду на територію України цо 30.03.2019 року та таким, що порушує право громадянина Грузії ОСОБА_4 на отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні; поновити пропущений строк для оскарження рішення № 2 від 30.03.2016р. Жовтневого РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог.

Представники відповідача Олександрівського районного відділу місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в судовому засіданні проти позову заперечували, ґрунтуючись на тому що, згідно законодавства України громадянка України ОСОБА_1 та громадянин Грузії ОСОБА_4 не перебувають в офіційному шлюбі, у зв'язку з чим рішення про примусове повернення, примусове видворення та заборону, щодо подальшого в'їзду в Україну відносно громадянина Грузії ОСОБА_4 ні яким чином не стосується ОСОБА_1 та не порушує її права. Надали суду відзив на уточнений позов.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані письмової докази, дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.ст. 122,123 КАС України, з урахуванням заяви позивача про визнання причин пропущення строку для звернення до суду поважними, суд з врахуванням дати примусового видворення за межі України ОСОБА_4 -29.11.2017 р. вважає за можливе поновити позивачу ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду.

Статтею 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У справі Bellet v. France Європейський суду з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до ч.1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

В Ухвалі від 05.06.2015 у справі № 800/187/15 Вищий адміністративний суд України зазначив, що право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

В інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 27.07.2010 року №1145/11/13-10 зазначається, що обов'язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення.

Позивач ОСОБА_1 оскаржує в судовому порядку рішення Жовтневого РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області № 2 від 30.03.2016 року про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та рішення № 2 від 30.03.2016р., стосовно заборони в'їзду на територію України громадянина Грузії ОСОБА_4 до 30.03.2019 року як таке, що порушує право на отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні.

В обґрунтування того, що оскаржуваними рішеннями порушено її права, позивачем надано суду рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя (справа № 334/5706/18) згідно з яким встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та громадянина Грузії ОСОБА_4 з 2009 року.

При цьому, позивач посилається на Постанову Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 р. № 1 згідно з якою іноземець та особа без громадянства також виступають як позивачі в адміністративних справах, предметом яких є оскарження дій суб'єкта владних повноважень щодо обмеження права на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Позивачами в таких справах можуть бути й інші особи, права яких порушуються рішеннями, діями чи бездіяльністю вищезазначених суб'єктів владних повноважень. Так, наприклад, позивачами у справах щодо оскарження рішень про примусове повернення може бути чоловік (дружина) особи, щодо якої прийнято рішення про повернення.

На вказане суд зауважує, що Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів, (частина перша статті 1 СК України).

Згідно частини першої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Нормативне регулювання процедури подачі заяви на реєстрацію шлюбу та порядок реєстрації визначені Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Сімейним кодексом України та Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 1:8 жовтня 2000 року (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 22 листопада 2007 року за №1154/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІ (Державна реєстрація шлюбу) Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, іноземці та особи без громадянства для державної реєстрації шлюбу в Україні повинні пред'явити паспортний документ або документ, що посвідчує особу без громадянства заявника, та посвідку на постійне чи тимчасове проживання або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України.

Орган державної реєстрації актів цивільного стану здійснює перевірку законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України шляхом направлення в день подання заяви про державну реєстрацію шлюбу запиту до територіального органу Державної міграційної служби України у разі:

-відсутності у іноземця чи особи без громадянства посвідки на постійне чи тимчасове проживання;

-відсутності на останній вільній сторінці паспортного документа іноземця, документа, що посвідчує особу без громадянства, або у вкладному талоні відмітки про отримання посвідки, скріпленої печаткою;

-якщо посвідка на постійне або тимчасове проживання іноземця чи особи без громадянства видана територіальними органами чи підрозділами Державної міграційної служби Україні! в Автономній Республіці Крим з 20 лютого 2014 року або на тимчасово окупованих територіях Донецької, Луганської областей з 01 березня 2014 року;

-пред'явлення посвідки на постійне або тимчасове проживання іноземця чи особи без громадянства, яка підлягає обміну відповідно до Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251.

До запиту додаються копії необхідних для перевірки сторінок паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, та їх переклад.

Встановлено, що з 23.11.2008 громадянин Грузії ОСОБА_4 знаходився на території України на нелегальному становищі, посвідку на постійне чи тимчасове проживання не отримував.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземні та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законник підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Статтею 3 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що право позивача на шлюб не було порушено з огляду на те, що ОСОБА_4 знаходився на території України в порушення вимог міграційного законодавства.

Згідно з ч.4 статті 3 СК України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Аналізуючи вищенаведені положення ст.ст. 3, 21, 74 СК України, суд дійшов висновку про те, що підтверджений судовим рішенням факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та громадянина Грузії ОСОБА_4 з 2009 не робить вказаний факт актом цивільного стану, бо поняття «шлюб» як сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану та «проживання однією сім'єю», яке регулює відносини лише в частині володіння спільно набутим майном, не є тотожними. Жінка та чоловік у цьому союзі мають статус сім'ї, але не мають статусу подружжя.

Отже, проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема спільної сумісної власності на майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 р. (справа № 6-148цс12).

Відповідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 74 КАС України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи норми Сімейного Кодексу України, приймаючі до уваги практику ЄСПЛ, відповідно до якої право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що оскаржуваними рішеннями порушено її права, а тому в позові слід відмовити у зв'язку з необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 10, 11, 77, 122, 241, 244, 245 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у зв'язку з необґрунтованістю в задоволенні позову ОСОБА_1 до Олександрівського районного відділу місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі його оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя: М.В. Антоненко