Справа № 1540/4938/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4938/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

Час і місце ухвалення: 18:12, м. Одеса

Дата складання повного тексту: 01.02.2019 р.

Судова колегія П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук'янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Максименка Анатолія Васильовича, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУ ДМС) України в Одеській області, заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Максименка А.В., про:

- визнання протиправним і скасування наказу заступника начальника Головного управління - начальник управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Максименко А.В. № 174 від 12 вересня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання заступника начальника Головного управління - начальник управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Максименко А.В. у відповідності з процедурою, передбаченою п.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що у серпні 2018 року позивач звернувся до Управління у правах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. 18 вересня 2018 року позивач отримав повідомлення №5/1-675 від 12 вересня 2018 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №174 від 12 вересня 2018 року у відповідності з яким на підставі п.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". При зверненні до Міграційних органів позивач наголосив, що побоюється повернення до країни походження через конфлікт, який має місце в країні походження, побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії, а також, через належність до етнічної меншини курдів. На думку позивача, оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Відповідач заступник начальника Головного управління - начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Максименко А.В. позов не визнав, вказуючи, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідач ГУ ДМС України в Одеській області, заперечував проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов відповідача, заступника начальника Головного управління - начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Максименко А.В. Просив вважати зазначений відзив спільним.

Справу розглянуто за правилам загального позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року задоволено частково позов громадянина Сирії ОСОБА_3.

Визнано протиправним та скасовано наказ №174 від 12 вересня 2018 року ГУ ДМС України в Одеській області.

Зобов'язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_3 щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- позивач під час протоколу співбесіди зазначав, що його батько, який також є курдом та все життя прожив на території Сирії, не зазнавав та не зазнає зараз переслідувань. Крім того, позивач не надав жодних доказів на підтвердження зазначених випадків переслідування, а потім взагалі зазначив, що не має жодних проблем із державними органами. Відповідно до тверджень позивача, його близькі родичі наразі проживають в рідному м. Латакія не зазнають жодних проблем, пригнічень або дискримінації (арк. 5-6 протоколу співбесіди від 04 вересня 2018 року), мають можливість проживати на території країни громадянської належності та користуватись послугами соціальних інститутів держави. Також, по відношенню до позивача на території країни громадянської належності ніколи не застосовувалось фізичне насилля або утиски за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

- під час проведення анкетування, позивач повідомив, що виїзд з Сирії був пов'язаний з власним побоюванням бути рекрутованим до лав армії Сирії. Разом з цим, позивач надав суперечливу інформацію та стверджував, що законом Сирії він не може бути призваний до армії, та додав, що він ніколи не отримував офіційних повісток щодо власного призову до армії Сирії (арк. 6 анкети від 21 серпня 2018 року). Повідомлена позивачем обставина небажання повернення на територію Сирії у зв'язку з ймовірним примусовим рекрутуванням до лав збройних сил Сирії, не може бути підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу не подано.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУ ДМС України в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю сирієць, за віросповіданням іслам-алауїт, неодружений, не працює, рідна мова - арабська, володіє англійською мовою на рівні достатньому для спілкування.

09 липня 2018 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої вказав, що бажає легально жити та навчатися на території України. Звертався до посольства з метою отримати візу в Україну, проте не отримав. Потім отримав візу до Росії і звідти нелегально потрапив до України. На даний час хоче отримати документи, легалізуватись в Україні та навчатись.

Під час анкетування та співбесід позивач повідомив, що не може повернутися до Сирії, у зв'язку із побоюванням бути рекрутованим до лав армії.

Також, під час співбесіди 04 вересня 2018 року позивач повідомив співробітників міграційної служби, що в університеті до нього ставилися погано в усній формі через те, що він курд.

12 вересня 2018 року під час співбесіди позивач зазначив, що він є курдом, володіє курдською мовою, що підтверджено під час співбесіди перекладачем. На запитання співробітника ГУ ДМС в Одеській області щодо переслідувань позивача ,у зв'язку із тим, що він курд, ОСОБА_3 повідомив, що в нього були проблеми коли він вступав до ВНЗ. Через те, що позивач курд, його вважали зрадником, всі організації в університеті хотіли його відрахувати, люди з Латакії його не прийняли морально. В університеті його могли штовхнути просто так або побити інші студенти. Таке відбувалося декілька разів, позивач звертався до поліції, проте його ніхто не захистив. Кожного разу його робили винним в таких конфліктах. За результатами таких сутичок ОСОБА_3 звертався за медичною допомогою, та лікарі розмовляли з керівництвом університету з проханням, щоб позивача більше не зачіпали, проте інші студенти й надалі зачіпали ОСОБА_3. 3 чи 4 рази його били до втрати свідомо мості. Раніше під час інших співбесід вказану інформацію не повідомляв, оскільки не вважав, що це важливо, ніхто про це не запитував. Жодних доказів на підтвердження власних слів надати не може.

12 вересня 2018 року відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

В висновку зазначено, що заява громадянина Сирії на установчі дані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є очевидно необґрунтованою,за відсутністю умов визначених п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

12 вересня 2018 року відповідачем прийнято наказ №174 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_3".

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що співробітником ГУ ДМС України в Одеській області не надано оцінку доводам позивача щодо його переслідування через належність до курдів.

Судова колегія не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно п.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженця 1967 року вбачається, що поняття біженець включає в себе 4 основних підстав, за наявністю яких особі може бути наданий статус біженця:

- особа повинна знаходитись за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування;

- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме - расова належність; релігія; національність (громадянство); належність до певної соціальної групи; політичні погляди.

При цьому, під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватись сукупність всіх чотирьох підстав. Проте, наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальною у переліку критеріїв щодо визначення біженця. У свою чергу, цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї і під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" ГУ ДМС України в Одеській області проведено з ОСОБА_3 співбесіди.

Як вбачається з протоколу співбесіди, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що основними та єдиними причинами побоювання позивача за власне життя і здоров'я є загроза його призову до лав армії під час військового конфлікту на території Сирії.

Разом з тим, позивач під час анкетування підтвердив, що він є невійськовозобов'язаний, оскільки законодавством Сирійської Арабської Республіки передбачено, що він не може бути призваний до лав армії, оскільки є єдиним сином в батьків.

Пунктом 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктами 45, 66 Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі УВКБ ООН) визначено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Пунктом 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження.

Твердження позивача про загрозу його життю та здоров'ю у разі повернення на батьківщину не знайшли підтвердження під час співбесіди з посадовою особою відповідача. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

Тому судова колегія вважає, що апелянтом зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець".

Також, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що з матеріалів справи вбачається, та підтверджено самим позивачем, що він легально прибув до Російської Федерації на підставі туристичної візи.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно з п.22 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Російська Федерація дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання), міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховної Ради Російської Федерації від 13 листопада 1992 року №3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації).

Також, в Російській Федерації національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації "Про біженців" від 19 лютого 1993 року №4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту.

За таких обставин, судова колегія доходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 і, відповідно, необхідність відмови в їх задоволенні.

У зв'язку з тим, що рішення суду прийняте на користь суб'єкта владних повноважень, підстави для розподілу судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст. 315, п.п.3, 4 ч.1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Максименка Анатолія Васильовича, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 травня 2019 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Лук'янчук О.В. Ступакова І.Г.