Справа № 420/809/19
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2019-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/809/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області, у якому позивач просить суд:

1. Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №24 від 05.02.2019 р., про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

2. Зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року судом даний адміністративний позов залишено без руху та надано п'ятиденний термін на усунення недоліків позовної заяви з моменту отримання копії ухвали.

В ухвалі від 18 лютого 2019 року судом роз'яснено позивачу, що виявлені недоліки повинні бути усунені, шляхом надання до суду належним чином оформленої позовної заяви та засвідчених копій документів (з копією відповідачу).

26.02.2019 року від позивача за вх.№7085/19 надійшла належним чином оформлена позовна заява (у двох примірниках), у якій позовні вимоги викладені в такій редакції:

1. Визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №24 від 05.02.2019 р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

2. Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 04 березня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 (вх.№ 7085/19), відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в 2019 р. позивач звернулася до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. 08.02.2019 р. позивач отримала повідомлення № 5/1-31 від 05.02.2019 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 24 від 05.02.2019 р., у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідач посилається на той факт, що відносно позивача не застосовували психологічне або фізичне насильство з боку держави - Афганістан. Відповідач не надав належної оцінки тому факту, що позивач виїхала з країни походження в складі родини, через переслідування та утиск зі сторони представників талібан відносно діяльності батька позивача. ІКП підтверджує побоювання позивача. Посилаючись на інформацію з інтернет-джерел позивач у позовній заяві зазначає, що інформація з них не була врахована та належним чином проаналізована відповідачем. Окрім того, у своєму рішенні відповідач посилається на те, що : « згідно з актуальним ІКП, спостерігаються позитивні тенденції щодо поліпшення безпекової ситуації в м. Кабул». Відповідачем не було належним чином досліджено інформації по країні походження, що привело до того, що відповідачем було прийняте неправомірне рішення. Відповідно до ІКП на даний час в Афганістані продовжується озброєний військовий конфлікт. Позивач вважає рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. На сьогоднішній день на території Афганістану продовжується внутрішній збройний конфлікт, що підтверджується ПСП. Позивач має об'єктивні побоювання за своє життя та здоров'я, та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст.8, на який відповідач посилається, тобто у позивача наявні умови, зазначені п.1 та п.13 ч.І Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися очевидно необґрунтованою. Рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим.

19 березня 2019 року до суду від відповідача за вх.№9765/19 надійшов відзив на позов (а.с.44-55), у якому з посиланням на обставини, встановлені висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.02.2019 року, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши подані до суду документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2019OD0017 (а.с.57-213), ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, уродженкою м.Кабул, проживала за адресою: район Калай Мусса, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманка (суніт).

Члени сім`ї, які супроводжують заявницю: батько ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3; мати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4; повнорідна сестра ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Член сім`ї, який не супроводжує заявницю - брат ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, проживає в м.Далі, Індія.

Навчалася у ліцеї «Алі Варгуна» в м.Кабул, район Калай Фатеула з 2005 по 2017 рік.

Позивач разом із сім`єю 28.06.2018 року легально виїхала з міста Кабул до м.Душанбе (Таджикистан) на підставі візи. У м.Душанбе проживала у однокімнатній квартирі близько 50 днів. Авіасполученням легально на підставі візи вибула з м.Душанбе (Таджикистан) до м.Москва, де перебували 3 тижні. З м.Москва нелегально вибула в Україну автомобілем, де 16.09.2018 року перетнула кордон в м.Одеса (аркуш 3 анкети).

21 січня 2019 року позивач звернулася до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області (а.с.90-91), а 25.01.2019 року подала анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.105-109), у якій обґрунтовує причини звернення наступним. Позивач зазначає, що одного разу її сестру зупинили якісь люди та казали передати батькові, щоб він виконав те, що вони йому казали. Після цього батько їй розповів, що якісь люди вимагали надати їм код рації, телефонували батьку декілька раз та казали, що слідкують за його родиною. Друг батька порадив розповісти про це начальнику батька, який працював інженером обладнання зв'язку в охороні президента. Позивач також зазначила, що батько звернувся до поліції, однак вони йому сказали принести з місця роботи довідку та що не можуть забезпечити всіх безпекою. Друг батька допоміг їм виїхати. Вказувала, що до їх будинку тричі приходили невідомі люди.

05 лютого 2019 року за результатами розгляду особової справи заявниці №2019OD0017 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянці Афганістану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.150-163).

Вказаний висновок управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області обґрунтувало тим, що з матеріалів особової справи вбачається, що заявниця не змогла належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження заявниці носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, заявниця не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини її виїзду за межі країни громадянської належності пов'язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення процедурних заходів, щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування ОСОБА_1 надавала твердження, які суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності, які істотно знижують рівень довіри до клопотання. За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що історія її переслідування є необгрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання позивачки в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме: за матеріалами особової справи відсутні факти переслідування позивачки в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідно до проаналізованої інформації, заявниця не була офіційним членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи іншої організації, як у країні громадянської належності так і поза її межами; за матеріалами особової справи відсутні факти переслідування позивачки в країні громадянської належності за наступними ознаками визначення статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання виробу про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань; звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось 21.01.2019 року, після нелегального перебування на території України з 16.09.2018 року, що вказує на необґрунтованість побоювання зазнати переслідувань у країні громадянської належності та першочергову потребу саме у міжнародному захисті; з моменту народження та до моменту виїзду з країни громадянської належності заявниця проживала все своє життя у м. Кабул, районі Калай Мусса та ніколи не змінювала регіон свого постійного місця проживання. Легальний виїзд з Афганістану до Таджикистану з використанням паспортного документу та таджицької візи, у послідуючому легальний виїзд із Таджикистану до РФ, свідчить про відсутність ймовірних переслідувань з боку державних агентів. Разом з тим, як стверджує заявниця, у 2018 році вона виїздила орендованим автомобілем з м. Кабул до м. Кундуз, потім направилась в сторону м. Душанбе, що свідчить про елемент вільного і тривалого виїзду. Додатково, у особи ніколи не виникало жодних проблем із перетинанням кордону Афганістану; за матеріалами особової справи сестри ОСОБА_6 наявна інформація з приводу вибуття у 2018 році з Афганістану до Індії (отримали індійську візу у Посольстві Індії в Афганістані) позивачки разом із іншими членами родини, де з 2017 року проживає брат особи ОСОБА_9. Протягом січня та лютого 2018 року вони перебували у м. Делі, де відвідували медичні установи з метою обстеження серця через погане самопочуття. Відсутність мовного бар'єру та вільне пересування свідчать про перспективу подальшої можливості перебування в Індії. Зокрема, брат ОСОБА_9 навчається та займається продажем авіаквитків у м. Делі, що є підставою для сумісного проживання та фінансового забезпечення. Заявниця не обґрунтувала належним чином неможливість вибуття з Афганістану до Індії, враховуючи географічну близькість, відсутність мовного бар'єру, наявність проживання близького родича; стосовно ситуації з близькими родичами, то на території Батьківщини, у м. Кабул, районі Калай Мусса не залишились проживати нікого з близьких родичів. Разом з тим, під час сумісного перебування в Афганістані разом із членами родини, заявниця місце постійного проживання не змінювала, від військового конфлікту не постраждала, родина мала і має станом на теперішній час у власності будинок та квартиру, що свідчить про належні умови у випадку повернення шукача захисту до країни громадянської належності. Разом із тим, щодо умов проживання, то зі слів позивачки подача електроенергії була періодична, газ у балонах, вода та Інтернет через мобільні телефони наявні, що свідчить про наявність доступу до кола необхідних умов першочергової необхідності у випадку повернення до Афганістану та подальшого проживання разом з іншими членами родини. Стосовно наявності доступу до роботи та освіти, слід зазначити, що батько позивачки працював інженером по зв'язку в охороні/адміністрації президента Афганістану, матір працювала вчителем у школі «Чаркалай Вазір Абад», сестра працювала вчителем математики у приватній школі «Ехтемад №4». Близькі родичі позивачки користувались ринками, медичними закладами та органами державної влади в країні громадянської належності у випадку необхідності. Заявниця повідомила, що була цілком задоволена рівнем свого життя в Афганістані, у неї не були порушені право на освіту, медицину, працевлаштування, свободу слова, вільне пересування на Батьківщині; основоположні права та свободи заявниці порушені не були. Усні твердження позивачки суттєво відрізняються від тверджень її сестри ОСОБА_6: особа вказала, що її сестра ОСОБА_6 продовжувала надалі відвідувати та працювати у школі, до якої їздила автомобілем після її зупинення невідомими особами. Натомість сестра ОСОБА_6 вказала, що відвідала школу лише один раз, наступного дня з метою віддачі журналів, що ставить під сумнів реальність вищезазначеного факту; довідково, заявниця вказала, що сестра ОСОБА_6 та матір відвідували школи, де працювали після 3 випадків відвідування талібами будинку. Враховуючи тривалий період роботи батька позивачки, лише у червні 2018 року розпочались ймовірні погрози, а не раніше, що свідчить про сумнівність вищевказаної інформації; елемент ймовірного переслідування з боку представників угрупування «Талібан» не приймається ГУ ДМС України в Одеській області. Усні твердження позивачки про ймовірні переслідування та побоювання зазнати утисків та переслідувань у випадку повернення до Афганістану з боку угрупування «Талібан» не визнаються правдоподібними. Відповідно до проаналізованої інформації, заявниця ніколи не змінювала адресу свого постійного місця проживання у м. Кабул, окрім тимчасового переїзду з квартири у районі Калай Мусса до приватного будинку у районі Кассаба, їй не підкидали листи-погрози, вона не була жертвою нападів талібів та не зазнавала фізичного насильства з їхнього боку. За матеріалами особової справи відсутні будь-які погрози на адресу позивачки на території країни громадянської належності. Разом з тим, заявниця повідомила про три візити представників угрупування «Талібів» до квартири у районі Калай Мусса. Відповідно до проаналізованої інформації, шукач захисту мала вільний доступ до кола необхідних установ та організацій Афганістану, вільне курсування районами столиці, можливість здобуття освіти та легального виїзду. Додатково, заявниця не змогла належним чином обґрунтувати причину неможливого подальшого проживання у приватному будинку Касаба, який знаходиться на далекій відстані від району Калай Мусса, де родина проживала, мотивуючи це тим, що таліби знайдуть їх повсюди. Разом з тим, усі члени родини продовжували перебувати в Афганістані після ймовірних погроз, батько та матір працювали до останнього дня перед виїздом, що свідчить про відсутність реальної загрози на Батьківщині; разом з тим, є численні розбіжності у заяві, анкетуванні та протоколах співбесід з приводу осіб, які ймовірно погрожували батькові та сестрі ОСОБА_6. Так, під час анкетування від 25.01.2019 заявниця вказала невідомих (невстановлених) осіб, а під час проведення протоколу співбесід від 01.02.2019 вказала на представників угрупування «Талібан», інформація відома від батька, достовірно особа не володіє з приводу належності осіб до угрупування Талібан. Додатково, заявниця не змогла належним чином обґрунтувати небезпеку, яка чекає її у випадку повернення до Афганістану: незважаючи на усні пропозиції з приводу пропозицій «співробітництва» батьку із угрупуванням «Талібан», зупинення сестри ОСОБА_6, три візити до будинку, під час двох візитів батьком були відчинені двері талібам та відбувалось спілкування, заявниця разом із іншими членами родини виїхала за межі Афганістану не відразу, батько та матір продовжували відвідувати свої робочі місця, після останнього візиту до будинку, коли не було відкрито двері талібам, у членів родини не виникло конкретних актів подальших актів загрози від угрупування «Талібан» та при цьому члени родини продовжували займатись буденними справами, що вказує на сумнівність існування загрози. Разом з тим, заявниця вказала, що під час третього візиту талібів до будинку, коли батько не відкрив їм двері, він спілкувався з ними через закриті двері, тобто усні твердження ОСОБА_1 суперечать твердженням ОСОБА_6, адже остання вказала, що батько не спілкувався з талібами через закриті двері. Додатково, з усних слів фігурантки, таліби перебуваючи у помешканні не чіпали особу, вона разом із сестрою сиділи в іншій кімнаті, не завдали фізичної шкоди ані їй, ані іншим членам родини. Територіальним підрозділом ДМС не приймаються та спростовуються усні твердження позивачки через їхню необґрунтованість, суперечливість та непослідовність: тричі таліби приходили до будинку, тричі всі члени родини перебували в будинку, не зазнаючи при цьому реальної загрози, таліби розмовляли особисто з батьком, тому заявниці взагалі невідома інформація стосовно усіх обставин, зокрема терміну для виконання умов талібів, що вказує на сумнівність ймовірної загрози та зокрема на обставину того, що таліби вб'ють їх у випадку не виконання вимог батьком; у заявниці не виникало жодних проблем або труднощів під час проживання та навчання у школі, особа займалась вдома підготовкою до складання іспиту до ВНЗ, її батько та матір продовжували працювати до останнього дня перед виїздом з Афганістану - 28.06.2018. Стосовно особи немає жодних переслідувань у країні громадянської належності з боку державних та недержавних агентів, вона ніколи не була ані затримана, ані заарештована, ані викрадена на Батьківщині, не скоювала злочин в Афганістані чи інших країнах, не засуджена в судовому порядку, немає вироку суду як стосовно неї, так і стосовно її членів родини; безпекова ситуація у регіоні постійного місця проживання позивача м. Кабул, районі Калай Мусса є стабільною та в цілому безпечною, що додатково підтверджується усними твердженнями особи про повний контроль району державною владою Афганістану, відсутність терактів та вибухів у вищевказаному районі. Заявниця повідомила про небезпечну ситуацію у м. Кабул, разом з тим, вказала про щоденні операції з боку держави з приводу знешкодження угрупування Талібан, які підтверджуються актуальною ІКП: командувач військами США в Афганістані і НАТО місія «Рішуча підтримка» генерал Джон Ніколсон сказав, що робляться усі зусилля для посилення безпеки м. Кабул з метою захисту людей і міжнародного співтовариства у столиці. Губернатор Кабулу Мухаммед Якб Хайдари повідомив, що безпекова ситуація в афганській столиці поступово покращується, а найближчим часом буде введено низку ефективних заходів для захисту мешканців.

На підставі висновку головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Лємєшова М.Ю., заступником начальника Головного управління начальником управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області А.В.Максименко видано наказ №24 від 05.02.2019 року (а.с.178) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, особова справа №2019ОD0017.

05 лютого 2019 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.18-21, 179-182).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли би бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Афганістану позивач не надала, та обґрунтованих пояснень не навела.

Усе обґрунтування наявності побоювань позивача полягає у інформації, наданій позивачу сестрою щодо розмови з невідомими особами та батьком щодо вимог невідомих згідно анкети осіб (у подальших протоколах співбесіди - талібів) надати їм «розшифрування коду рації», при цьому особисто погроз не зазнавала, їх свідком щодо членів її сім`ї не була, а лише знала, що до їх дому тричі приходили невідомі та розмовляли про щось з її батьком.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме твердження заявника є суперечливими.

Так, зокрема у анкеті від 25.01.2019 року позивач зазначала, що її родині погрожували невідомі особи, в той час як у протоколі співбесіди від 01.02.2019 року вказувала, що її сім`ї погрожували члени угрупування «Талібан».

Також наявні розбіжності щодо інформації щодо перетину позивачем кордону України, а саме в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.01.2019 року позивач зазначала, що з Російської Федерації добирались в Україну автомобільним транспортом, перетнувши кордон 16.09.2019 року пішки в м.Одесі, що фактично враховуючи географічне місце розташування міста Одеса неможливо.

Окрім цього позивач в анкеті зазначила, що розуміє мову пушту, однак в протоколі співбесіди від 01.02.2019 року позивач зазначила, що не розуміє мову пушту, якою розмовляли невідомі люди, які погрожували її батьку (аркуш 5 протоколу співбесіди).

Також позивач ні у анкеті ні під час співбесід належним чином не обґрунтовувала, в чому полягав зміст погроз її батьку та сестрі. Також інформації щодо застосування щодо позивача чи членів її сім`ї насильства невідомими особами/талібами позивачем до суду чи відповідачу не надано.

Суд також враховує, що позивач виїхала з території Афганістану легально на підставі візи з м.Кабул до м.Душанбе (Таджикистан), де легально перебувала 50 днів, та в подальшому легально на підставі візи авіарейсом Душанбе-Стамбул (де перебували 12 год.) - Москва потрапила на територію Російської Федерації, де також легально перебувала протягом 3-х тижнів, тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач знаходилася в третій безпечній країні та не звернулася за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Російська Федерація, в свою чергу, підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки:

- має дотримуватись міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання);

- має дотримуватись міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховного Совєта Російської Федерації від 13.11.1992 № 3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації);

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації "Про біженців" від 19.02.1993 № 4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

Крім цього, наявність необхідних ознак для визначення Російської Федерації третьою безпечною країною відповідно до ч. 22 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтверджується постановами Верховного Суду від 26.09.2018 року по справі №815/6623/15, від 02.10.2018 року по справі №826/880/17, від 18.10.2018 року по справі №826/16199/18.

Таким чином, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на батьківщині позивач мала звернутись за захистом на території Російської Федерації, приймаючи до уваги той факт, що вона потрапила до вказаної країни легально.

Також судом встановлено, що потрапивши на територію України 16 вересня 2018 року, позивач звернулася до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 21 січня 2019 року, тобто більше ніж через чотири місяці.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брала участі в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавала переслідувань через належність до певної національної чи релігійної меншості.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань її в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутністю підстав, та з урахуванням розбіжностей в інформації наданої заявником, дане звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України.

Тобто, позивач не відповідає критеріям поняття «біженець», а згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким ОСОБА_1 відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №24 від 05.02.2019 р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його та зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 (АДРЕСА_1).

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65014, ).

Суддя О.А. Вовченко

.