Справа № 120/4450/18-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 квітня 2019 р. Справа № 120/4450/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Комара Павла Анатолійовича,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука М.В.

представника позивача: Арустамян А.Е.

представника відповідача: Дмитрик В.О., Кухрівського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕКО ГРУП"

до: Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось товариство з обмеженою відповідальністю "ГРЕКО ГРУП" з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 02.11.2018 ГУ ДФС у Вінницькій області прийняті податкові повідомлення-рішення форми "В4" №, згідно якого зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 1704874,00 грн., а також податкове повідомлення рішення форми "Р" №, згідно якого збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 341706,00 грн., штрафна (фінансова) санкція 85425,00 грн. Однак, позивач вважає дані податкові повідомлення-рішення незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки, підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень слугував Акт від 21.09.2018 №4646/1415/40827070 про результати документальної позапланової виїзної перевірки TOB "ГРЕКО ГРУП" достовірності та повноти нарахування податку на додану вартість по взаємовідносинам з TOB "НМЦ "Адоніс" за період діяльності з 01.11.2017 по 31.01.2018. Висновки відповідача, викладені в Акті перевірки, переважно ґрунтуються на податковій інформації відносно TOB "НМЦ "Адоніс". Вважаючи, що такі висновки відповідача є хибними, такими, що суперечать Конституції України, податковому законодавству, а податкові повідомлення-рішення незаконними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "В4" № від 02.11.2018;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення форми "Р" № від 02.11.2018.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.12.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

02.01.2019 на адресу суду від Головного управління ДФС у Вінницькій області надійшов відзив на адміністративний позов, згідно якого заперечують проти задоволення позову в повному обсязі з огляду на наступне.

Згідно інформації наведеної у наданих документах, TOB «НМЦ «Адоніс» по відношенню до TOB " ГРЕКО ГРУП " виступало постачальником товарів .

Для здійснення аналізу проведених операцій з метою встановлення факту їх реальності, враховуючи наявність відповідних умов для їх здійснення контрагентом - постачальником TOB «НМЦ «Адоніс» використано податкову інформацію.

В результаті проведених заходів встановлено, що відповідно до наданих документів та на виконання умов договору TOB «НМЦ «Адоніс» на адресу TOB «ГРЕКО ГРУП» виписано (оформлено) видаткові та податкові накладні. Транспортування придбаного товару відбувалось на із залученням ФОП ОСОБА_4 відповідно до укладеного договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом №18 від 01.03.2017 та виписаних актів приймання виконаних робіт. На перевезення товару було оформлено товарно-транспортні накладні. Сальдо розрахунків по проведених взаєморозрахунках між TOB «ГРЕКО ГРУП» та TOB «НМЦ «Адоніс» станом на 01.11.2017 становить 0,00 грн., станом на 31.12.2017 становить 0,00 грн., станом на 31.01.2018 - інформація до перевірки не надана.

В ході проведення перевірки, згідно даній ЄРПН, з метою найбільш повного та достовірного аналізу, проводилось дослідження Єдиного реєстру податкових накладних за період починаючи з 01.01.2015, для встановлення (не встановлення) господарських операцій з придбання товарів (в т.ч. теплогенераторів) TOB «НМЦ «Адоніс» у підприємств - постачальників. Проте, за період з 01.01.2015 по 31.01.2018 було встановлено, що підприємство TOB «НМЦ «Адоніс» здійснювало господарські операції з придбання різного виду промислових та продовольчих товарів (в т.ч. яйця курячі в асортименті), автомобільного транспорту, причепів, запчастин, паливно-мастильних матеріалів тощо.

При проведенні аналізу діяльності підприємства встановлено, що операції ТОВ «НМЦ «Адоніс» з контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями по ланцюгу постачання за весь період дослідження а саме починаючи з 01.01.2015 по 31.01.2018 неможливо підтвердити стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності. У зв'язку з цим TOB «НМЦ «Адоніс» фактично не здійснювало господарські операції з урахуванням часу, оперативності проведення операцій, місцезнаходження майна, також встановлено факти підміни (зміни) номенклатури товарних груп по ланцюгу постачання.

За даними підсистеми «Реєстр операцій з ПДВ» ІС «Архів електронної звітності», сума податку в системі електронного адміністрування ПДВ, на яку платник має право зареєструвати податкові накладні та (або) розрахунки коригування в ЄРПН формувалася не шляхом поповнення рахунку у CEA, а за фактом отримання податкових накладних, зареєстрованих в ЄРПН та оформлення вантажно-митних декларація з придбання автотранспортних засобів із - за меж митної території України.

Таким чином, встановлено проведення TOB «НМЦ «Адоніс» ризикових операцій (у якості «вигодоформуючого» по ланцюгу постачання на адресу ймовірних «вигодонабувачів», у якості «вигодотранспортуючого» по ланцюгу постачання на адресу ймовірних «вигодонабувачів»).

ГУ ДФС у Вінницькій області оформлено узагальнену податкову інформацію від 26.02.2018 № 6/02-32-14-06 ТОВ"НМЦ "АДОНІС" за звітні періоди декларування ПДВ листопад 2017 p., грудень 2017 p., січень 2018 р. з питань проведення фінансово - господарських операцій з TOB "КИЇВСЬКА РУСЬ-Л.Т.Д.", за грудень 2017 p., з TOB "ЯСЕНСВІТ", за період листопад 2017 p., грудень 2017 p., січень 2018 p., з ПАТ "Кондитерська фабрика "Лагода", за період грудень 2017 p., з TOB "ПТАХОФАБРИКА ПОДІЛЛЯ", за період листопад 2017 p., грудень 2017 p., січень 2018 p., з TOB "КАСТОМС КЛІРЕНС КАЛІГІАНГ", за грудень 2017 p., а також при визначенні сум податкового кредиту за листопад 2017 p., грудень 2017 p., січень 2018 р. якою не підтверджено реальність здійснення господарських операцій на адресу TOB «Греко Груп» за період 11.2017 р. - 01.2018 р.

Відповідно до даної податкової інформації встановлено, яка складена з причини неможливості проведення документальної позапланової виїзної перевірки у зв'язку із відсутністю TOB «НМЦ «АДОНІС» за місцезнаходженням: м. Вінниця, пр-т Юності, буд. 18, оф.605.

У податковій інформації також зазначається, що відповідно до ЄРПН та АІС «Податковий блок» TOB «НМЦ «Адоніс» протягом листопада 2017 - січня 2018 здійснив реалізацію TOB "ГРЕКО ГРУП" теплогенераторів у кількості 7 штук, встановити походження яких відповідно до ЄРПН і даних митниці не можливо.

TOB "КИЇВСЬКА РУСЬ-Л.Т.Д." перебуває на обліку у Вінницькій ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області, основний КВЕД _46.72-оптова торгівля металами та металевими рудами.

Відповідно до ЄРПН та АІС «Податковий блок» не прослідковується придбання або імпортування товару «Циклон іскрогасник» - нереальність продажу товару за номенклатурою «Циклон іскрогасник», за умови не придбання такого товару від інших (не задіяних у ланцюгу нереальних господарських операцій) постачальників та відсутність власного формування відповідних активів, в тому числі при задекларованому виробництві.

Описані вище обставини можуть свідчити про відсутність факту здійснення реальних поставок (реалізації) товарно-матеріальних цінностей, вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування витрат та податкового кредиту, не маючи реального товарного характеру.

Відповідно до наданих документів, перевезення товару здійснювалось на підставі оформлених товарно-транспортних накладних .

Проте, також було встановлено, що в графах «пункт навантаження» у таких накладних на перевезення зазначено «Вінниця , вул. Шепеля, 1».

В ході аналізу Автоматизованих баз даних ГУ ДФС у Вінницькій області не встановлено пов'язаність адреси м. Вінниця, вул. Шепеля, 1 з підприємством TOB «НМЦ «Адоніс».

Відповідно до облікової картки платника податків TOB «НМЦ «Адоніс», його звітності, а також відомостей про об'єкти оподаткування платника податків, що містяться в АС «Податковий Блок», відсутня будь яка інформація щодо наявності власних (орендованих) основних засобів TOB «НМЦ «Адоніс» за адресою м. Вінниця, вул. Шепеля, 1.

Також у відповідних товарно-транспортних накладних відсутня інформація про час навантажувально-розвантажувальних робіт.

Отже, виписані ТТН на постачання товару від TOB «НМЦ «Адоніс» не можна вважати належно оформленими, так як не має можливості дослідити час прибуття вантажу, можливого простою вантажу, який підлягав транспортуванню, не має можливості ідентифікувати адресу складських приміщень постачальника та ставлять під сумнів факт перевезення товару.

До перевірки не надано сертифікатів якості, аналізу - відповідності товарів - теплогенераторів , що унеможливлює встановити походження товару.

TOB «НМЦ «Адоніс» не виконані обов'язки по передачі товару, передбачені ст. 662 Цивільного Кодексу України, згідно з яким підтвердженням якості з боку постачальника є сертифікат якості, який видається виробником на кожну партію товару.

20 вересня 2018 року у приміщенні ГУ ДФС у Вінницькій області відбулось засідання Постійної комісії з оперативного вирішення спірних питань по оподаткуванню та валютному регулюванню, головним питанням якої було розгляд спірного питання щодо не підтвердження реальності операцій між TOB «Греко Груп» та його постачальником TOB «НМЦ «Адоніс», в т.ч. можливості визнання нереальними операції з придбання товарів (теплогенераторів та устаткування до них) платником TOB «Греко Груп» у підприємства TOB «НМЦ «Адоніс» за період 01.11.2017 - 31.01.2018 або такими, що не могли бути здійснені, та необхідності визнання формування активу платником TOB «Греко Груп» за рахунок надходження запасів з джерела невідомого походження, за рахунок використання документів «контрагента» TOB «НМЦ «Адоніс».

За результатами розгляду було прийнято рішення щодо упередження податкового кредиту TOB «Греко Груп» від постачальника TOB «НМЦ «Адоніс» за період 01.11.2017 по 31.01.2018 , та оформлено відповідний протокол №2/02-32/40827070 віл 20.09.2018.

Сукупність вище перелічених фактів та обставин, досліджених по ланцюгу постачання товарів вказує на те, що TOB «НМЦ «Адоніс» є учасником тіньового сектору економіки та вказує на транзитність операцій, спрямованих на отримання податкової вигоди кінцевими отримувачами.

Встановлені факти підтверджують, що дане підприємство фактично не реалізовувало зазначені товари на адресу TOB "ГРЕКО ГРУП" у відповідних періодах, так як в свою чергу не проводили операцій з придбання даних товарів з контрагентами-постачальниками. Враховуючи вищевикладене задекларовані TOB "ГРЕКО ГРУП" операції з їх придбання не можуть вважатися операціями, що дають право на податковий кредит згідно умов ст. 198.1 Податкового кодексу України.

Таким чином, на порушення п. 198.1. п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями) TOB "ГРЕКО ГРУП" неправомірно включено до складу податкового кредиту суми ПДВ на підставі податкових накладних, виписаних TOB «НМЦ «Адоніс» без фактичного здійснення господарських операцій на загальну суму ПДВ - 2046579 грн., в т.ч. - за листопад 2017 р. на суму 82950 грн.; за грудень 2017 р. на суму 652296,66 грн.; за січень 2018 р. на суму 1311333,33 грн.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 06.02.2019 витребувано у Головного управління ДФС у Вінницькій області додаткові докази, продовжено строк проведення підготовчого провадження.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 21.03.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

22.04.2019 представником позивача подані письмові пояснення, в яких зазначено, що отримані від TOB "Адоніс" теплогенератори не є самостійним виробом - установкою для попереднього спалювання, призначеним для роботи зернових сушарок, а є лише її складовою частиною, тобто деталлю. Установка попереднього спалювання (теплогенератор) комплектується з теплогенератора, поворотного повітропроводу, паливного бункеру з двошнековою подачею, циклону іскрогасників, кочерги, совку.

Позивач придбає окремі складові частини та самостійно виробляє готовий виріб, який в подальшому реалізує. Дана обставина підтверджена відповідачем в судовому засіданні.

Оскільки позивач є виробником установки попереднього спалювання (теплогенератора), то ним були розроблені ТУ У 28.2.-1:2017, погоджені Державним управлінням справами Центра превентивної медицини та ДП "Житомирський експертно-технічний центр держпраці". Також установка попереднього спалювання (теплогенератор) не підлягає сертифікації, що підтверджується спільним листом ОС "УкрБУДСЕРТ" та TOB "Ракурс ЛТД" (призначені та уповноважені в Державній системі сертифікації наказом Мінекономрозвитку України № 1370 від 20.11.2013).

Питання відповідача щодо габаритів теплогенератора стосувалося можливості його транспортування. Так, перевезення теплогенератора здійснювалося автомобілем MAN з причепом, що відображено в Акті перевірки. Площа причепу дозволяє вільно розмістити на ньому не тільки окремий теплогенератор, а і всю установку.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, просили в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі направлення від №2280 від 10.09.2018, виданого ГУ ДФС у Вінницькій області, на підставі ст. 20, п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.1 , п.п. 78.1.4., п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового Кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI (зі змінами та доповненнями) та на підставі наказу ГУ ДФС у Вінницькій області від №5421 від 07.09.2018, проведена документальна позапланова виїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю TOB «ГРЕКО ГРУП» по взаємовідносинах з TOB «НМЦ «Адоніс» за період діяльності з 01.11.2017 по 31.01.2018

Результати перевірки оформлено актом від 21.09.2018 №4646/1415/40827070 про результати документальної позапланової виїзної TOB «ГРБКО ГРУП» достовірності та повноти нарахування податку на додану вартість по взаємовідносинах з TOB «НМЦ «Адоніс» (за період діяльності з 01.11.2017 по 31.01.2018.

Відповідно до висновків, викладених в зазначеному акті, в ході перевірки встановлено порушення позивачем:

- п. 198.1, 198.3 п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 за №2755-VI (зі змінами та доповненнями) в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 341 706 грн., у тому числі за листопад 2017 р. на суму 8597 грн.; за грудень 2017 р. на суму 118995 грн.; за січень 2018 р. на суму 214114 грн.;

- п. 198.1, 198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 за №2755-VI (зі змінами та доповненнями) в результаті чого завищено від'ємне значення різниці між сумою податкових зобов'язань та податкового кредиту в періоді, що перевірявся, на загальну суму 1704874 грн., у тому числі у січні 2018 р. 1 704 874 грн.

Висновки проведеної перевірки знайшли своє відображення у прийнятих 02.11.2018 податкових повідомленнях - рішеннях:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на суму 427 132,00 грн., в т.ч. за податковим зобов'язанням 341 706,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 85 426,00 грн.;

- №, яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на суму 1 704 874,00 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, а, відтак, такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та наданих у справу доказів, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20 Податкового кодексу України, органи податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Підпунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до п. п. 75.1.2 ст. 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Так, судом встановлено, що ГУ ДФС у Вінницькій області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ГРЕКО ГРУП» по взаємовідносинах з ТОВ «НМЦ «Адоніс» за період діяльності з 01.11.2017 по 31.01.2018, за результатами якої складено акт №4646/1415/40827070 від 21.09.2018.

Як вбачається з акту перевірки підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки відповідача про відсутність факту реального вчинення господарських операцій між позивачем та ТОВ "НМЦ "Адоніс", оскільки, за період з 01.01.2015 по 31.01.2018 було встановлено, що підприємство TOB «НМЦ «Адоніс» здійснювало господарські операції з придбання різного виду промислових та продовольчих товарів (в т.ч. яйця курячі в асортименті), автомобільного транспорту, причепів , запчастин, паливно-мастильних матеріалів тощо. При проведенні аналізу діяльності підприємства встановлено, що операції TOB «НМЦ «Адоніс» з контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями по ланцюгу постачання за весь період дослідження, а саме починаючи з 01.01.2015 по 31.01.2018 неможливо підтвердити стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності. У зв'язку з цим TOB «НМЦ «Адоніс» фактично не здійснювало господарські операції з урахуванням часу, оперативності проведення операцій, місцезнаходження майна, також встановлено факти підміни (зміни) номенклатури товарних груп по ланцюгу постачання.

Дані висновки зроблені відповідачем на підставі податкової інформації від 26.02.2018 №6/02-32-14-06 ТОВ «НМЦ «Адоніс», та з огляду на те, що під час перевірки позивачем не було надано сертифікатів якості, аналізу-відповідності товарів - теплогенераторів. Крім того, відповідач в акті перевірки про нереальність господарських операцій обґрунтовує інформацією про контрагентів ТОВ «НМЦ «Адоніс» по ланцюгу постачання.

Суд з даними висновками відповідача не погоджується, оскільки, відомості із баз даних ДФС України стосовно контрагентів позивача не можуть свідчити про нереальність господарських операцій, оскільки, будь - яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб'єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 09.10.2018 у справі №815/3459/17.

Так, досліджуючи реальність здійснення господарських операцій суд встановив, що між позивачем та ТОВ "НМЦ "Адоніс" було укладено Договори поставки №15/11 від 15.11.2017, №28/12 від 28.12.2017, №06/12 від 06.12.2017, №14/12 від 14.12.2017, 03/01 від 03.01.2018, №20/12 від 20.12.2017 підписані директором ТОВ "НМЦ "Адоніс" ОСОБА_5 (продавець), з одного боку, та директором ТОВ "ГРЕКО ГРУП" ОСОБА_6 (покупець), з другого боку.

Предметом договорів є поставка постачальником покупцю теплогенераторів (п. 1.1 Договору).

Комплектація даного Товару та його якісні характеристики можуть змінюватися та визначаються згідно домовленості сторін (п. 1.2 Договору).

Пунктом 2.1-2.3 Договору визначено, що поставка Товарів за цим договором здійснюється транспортом покупця та за його рахунок. Місце здійснення поставки Товарів здійснюється у визначеному продавцем пункті (в усній формі). Відвантаження Товарів здійснюється за рахунок продавця.

Факт поставки товару за вищезазначеними договорами, підтверджується наступними первинними документами, дослідженими судом:

- видатковими накладними: №244 від 08.12.2017, №237 від 07.12.2017, №7 від 18.01.2018, №250 від 20.12.2017, №1 від 05.01.2018, №6 від 16.01.2018, №10 від 19.01.2018;

- податковими накладними: №14 від 08.12.2017, №13 від 07.12.2017, №6 від 15.11.2017, №4 від 06.12.2017, №1 від 04.12.2017, №8 від 18.01.2018, №20 від 20.12.2017, №2 від 05.01.2018, №7 від 16.01.2018, №11 від 19.01.2018;

- товарно-транспортними накладними: №Р244 від 08.12.2017, №Р237 від 07.12.2017, №Р7 від 18.01.2018, №Р250 від 20.12.2017, №Р1 від 05.01.2018, №Р6 від 16.01.2018, №Р10 від 19.01.2018.

Усі податкові накладні, виписані на адресу ТОВ "ГРЕКО ГРУП" його постачальником ТОВ «НМЦ «Адоніс» та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних після 01 липня 2017 року, а, відтак пройшли моніторинг і є достатньою підставою для формування податкового кредиту та не потребують будь-якого додаткового підтвердження.

Щодо посилань відповідача на недоліки в заповненні ТТН, суд звертає увагу на наступне.

В нормативне обґрунтування своїх висновків відповідач посилається на Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджені наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 розроблені і затверджені на виконання пункту 3 розділу першого Програми заходів щодо забезпечення збереження вантажів, захисту їх від розкрадань і безпеки пасажирів на транспорті, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 5 січня 1995 року.

В свою чергу, Програма заходів щодо забезпечення збереження вантажів, захисту їх від розкрадань і безпеки пасажирів на транспорті, затверджена постановою Кабінету міністрів України № 7 від 05.01.1995 розроблена відповідно до Державної програми боротьби із злочинністю, затвердженої постановою Верховної Ради України від 25 червня 1993 року, та на виконання пункту 2 рішення Координаційного комітету по боротьбі з корупцією і організованою злочинністю від 18 лютого 1994 року № 12, а також пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 14 грудня 1993 року №1035 "Про роботу Міністерства внутрішніх справ щодо організації виконання рішень Верховної Ради України та Уряду з питань посилення боротьби із злочинністю".

Державна програма боротьби із злочинністю, затверджена постановою Верховної Ради України № 3325-ХІІ від 25.06.1993 з метою забезпечення правових, організаційних і матеріально-технічних передумов для більш ефективної боротьби із злочинністю.

Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 1035 від 14.12.1993 «Про роботу Міністерства внутрішніх справ щодо організації виконання рішень Верховної Ради України та Уряду з питань посилення боротьби із злочинністю» доручено Міністерству транспорту, Міністерству внутрішніх справ разом із заінтересованими міністерствами і відомствами до 1 квітня 1994 року розробити і подати Кабінетові Міністрів України Державну програму заходів щодо забезпечення збереження вантажів, захисту їх від розкрадань та безпеки пасажирів на транспорті.

Водночас, згідно п. 3.1. ст. З ПК України, податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв'язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Крім того, зазначені Правила не визначають порядку заповнення ТТН. В свою чергу, сама по собі ТТН підтверджує лише факт перевезення товару. Перевезення вантажів здійснювалося транспортом перевізника - ФОП ОСОБА_4, що відображено а Акті перевірки.

Оприбуткування товару і, відповідно, віднесення їх до складу податкового кредиту з ПДВ, відбувалося на підставі видаткових і податкових накладних.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до ст. 1 цього Закону, бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення господарської операції пов'язане з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Позивач придбаний товар використав у власній господарській діяльності шляхом його подальшої реалізації кінцевим споживачам, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, відсутність у ТТН окремих даних, які не належать до обов'язкових реквізитів первинного документу, не є беззаперечним доказом відсутності реальних правових наслідків господарських операцій. Крім того, товарно-транспортні накладні є доказом факту перевезення (переміщення) товару, натомість факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними.

Що стосується деяких недоліків в оформленні ТТН, то слід зауважити, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд в постанові від 16.10.2018 у справі № 804/919/16.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 16.10.2018 у справі № 805/3967/15-а також звернув увагу, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі платника у зв'язку з його господарською діяльністю.

Разом з тим, при цьому, суд вважає помилковими посилання відповідача на Закон України «Про підтвердження відповідності» та на відсутність при проведенні перевірки сертифікатів якості, аналізу-відповідності товарів - теплогенераторів, як на підставу для висновків про нереальність господарських операцій, оскільки згідно ст. 2 Закону України «Про підтвердження відповідності» (який втратив чинність з 10.02.2016), цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі підтвердження відповідності продукції, систем якості, систем управління якістю, систем екологічного управління, персоналу вимогам, встановленим законодавством України, і поширюється на виробників та постачальників продукції незалежно від форми власності і видів діяльності, на органи з сертифікації, випробувальні лабораторії, а також відповідні державні органи.

Отже, посилання відповідача на відсутність у позивача будь-яких сертифікатів є необґрунтованим, з огляду на те, що оцінка поведінки учасників податкових правовідносин здійснюється насамперед із застосуванням норм податкового, а не інших галузей законодавства. Для з'ясування змісту господарської операції необхідно брати до уваги термінологію та вимоги податкового законодавства, а обґрунтування податкових правопорушень не може здійснюватися з посиланням на недотримання норм інших галузей законодавства.

Крім того, суд звертає увагу, що сертифікаційні документи на товар, які не містять відомостей про учасників та умови господарської операції з поставки, не можуть слугувати підтвердженням або спростуванням реальності господарської операції, оскільки вони не є документами первинного бухгалтерського або податкового обліку, що фіксують рух активів. А тому неподання платником сертифікаційних документів на придбаний товар не може слугувати спростуванням реального виконання господарської операції.

Тобто, самі по собі паспорти/сертифікати якості/відповідності не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ПК України, не приймають участі у формування даних бухгалтерського та податкового обліку, а відтак і не можуть слугувати підставами для висновків щодо реальності господарських операцій.

Верховний Суд в постанові від 17.10.2018 у справі № 802/364/16-а зазначив, що сертифікати відповідності (якості продукції) не є документами податкового (бухгалтерського) обліку підприємства, а отже неподання їх платником податків, у даному випадку, не є обставиною, що може нівелювати права на формування ним своїх витрат та податкового кредиту.

В постанові від 16.10.2018 у справі № 804/9952/15 Верховний Суд зробив виновок, що сертифікат якості на товар не належить до документів, на підставі яких формується бухгалтерський і податковий облік та не містить відомостей про господарську операцію, ненадання позивачем у спірних правовідносинах сертифікатів якості товару не є доказом наявності складу податкового правопорушення.

Таким чином, відсутність зазначених документів ніяким чином не може вплинути на реальність господарських операцій та правомірність формування податкового кредиту.

Суд зазначає, що укладені між позивачем та його контрагентом договори поставки містять положення щодо найменування, кількості та комплектації товару, що свідчить про наявність наміру щодо настання реальних наслідків в момент укладення договорів, оскільки, укладаючи угоди, сторони домовлялися щодо істотних умов правочину.

Для бухгалтерського обліку, що базується на безперервному документуванні всіх здійснюваних господарських операцій, первинні документи є документальними свідоцтвами, що підтверджують отримання товарно-матеріальних цінностей від постачальника.

Такі документи у свою чергу є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських регістрів.

Отже, до документів, що є підставою для оприбуткування товару належать видаткові накладні, які виписуються постачальником та містять кількісно-вартісні відомості про товар, сертифікати, паспорти якості заводу-виробника товару.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не надано до матеріалів справи доказів відсутності у позивача первинних документів.

При цьому, 01.02.2017 між позивачем (Орендар) та ПАТ Вінницький завод «Будмаш» (орендодавець) було укладено Договір оренди №б/н, предметом якого було приймання в строкове платне користування приміщення-цех, площею 150 кв. м., з яких 40 кв. м. офісне приміщення за адресою: м. Вінниця, вул. Гонти, 30.

Вказане приміщення взято позивачам в оренду строком на 1 рік, який закінчується 31.12.2017 про що свідчить п. 1.3 Договору.

Пунктом 2 Додаткової угоди від 01.07.2017 до Договору оренди від 01.02.2017 зазначено, що у вартість плати за користування приміщеннями входить вартість користування станками: кран козловий, кран балка, вальці по металу, русальний станок, листогибочний станок, токарний станок.

Пунктом 1 Додаткової угоди від 29.12.2017 до Договору оренди від 01.02.2017 зазначено, що керуючись п. 1.3 Договору оренди нежитлових приміщень від 01.02.2017, продовжити термін дії договору до 31.12.2018.

Додатковою угодою від 01.08.2018 внесено зміни до Договору оренди від 01.02.2017, в якій, серед іншого, зазначено, що термін дії оренди до 31.12.2019.

Також в судовому засіданні встановлено, що отримані від ТОВ «НМЦ «Адоніс» теплогенератори не є самостійним виробом - установкою для попереднього спалювання, призначеним для роботи зернових сушарок, а є лише її складовою частиною тобто деталлю.

Установка попереднього спалювання (теплогенератор) комплектується з теплогенератора, поворотного повітропроводу, паливного бункеру з двошнековою подачею, циклону іскрогасників, кочерги, совку.

Відтак, позивач придбає окремі складові частини та самостійно виробляє готовий виріб, який в подальшому реалізує.

Дана обставина підтверджена та не заперечувалася відповідачем в судовому засіданні.

Оскільки позивач є виробником установки попереднього спалювання (теплогенератора), то ним були розроблені ТУ У 28.2.-1:2017, погоджені Державним управлінням справами Центра превентивної медицини та ДП "Житомирський експертно-технічний центр держпраці". Також установка попереднього спалювання (теплогенератор) не підлягає сертифікації, що підтверджується спільним листом ОС "УкрБУДСЕРТ" та TOB "Ракурс ЛТД" (призначені та уповноважені в Державній сиситемі сертифікації наказом Мінекономрозвитку України № 1370 від 20.11.2013).

Щодо габаритів теплогенератора та можливості його транспортування, суд зазначає, що перевезення теплогенератора здійснювалося автомобілем MAN з причепом, що відображено в Акті перевірки. Крім того, судом досліджено, що площа причепу дозволяє вільно розмістити на ньому не тільки окремий теплогенератор, а і всю установку.

Відтак, теплогенератори за Договорами поставки №15/11 від 15.11.2017, №28/12 від 28.12.2017, №06/12 від 06.12.2017, №14/12 від 14.12.2017, 03/01 від 03.01.2018, №20/12 від 20.12.2017 були реалізовані на виконання Договору поставки №27/06 від 20.06.2017 укладеного з ТОВ «Агро Грейн Сервіс», Договору поставки №10/04 від 10.04.2017 укладеного з СТОВ Агрофірма «Ольгопіль», Договору поставки №24/01 від 24.01.2018, №21/06 від 21.06.2018, №10/01 від 10.01.2018 укладеного з ТОВ «Греко Трейд», Договору поставки №27/06 від 27.06.2017 укладеного з ТОВ «Прогрес», Договору поставки 25/01 від 25.01.2018 укладеного з ТОВ «Агродар Бар».

Реалізація поставленого контрагентам позивача товару підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а саме: видатковими накладними №3 від 22.01.2018, №19 від 22.12.2017, №6 від 12.02.2018, №20 від 21.12.2017, №2 від 25.06.2018, №1 від 30.01.2018; податковими накладними №1 від 19.01.2018, №8 від 23.10.2017, №5 від 12.07.2017, №5 від 19.12.2017, №5 від 06.10.2017, №5 від 20.06.2017, №5 від 27.04.2017, №3 від 25.04.2017, №1 від 10.04.2017, №4 від 25.01.2018, №1 від 01.02.2018, №3 від 12.02.2018, №3 від 14.12.2017, 38 від 27.06.2017, №1 від 05.09.2017, №1 від 22.06.2018, №2 від 25.06.2018, №2 від 06.02.2018, №4 від 07.05.2018, №6 від 30.01.2018.

Отже наведеними вище первинними документами беззаперечно підтверджується факт реалізації придбаного у ТОВ «НМЦ «Адоніс» теплогенераторів.

Таким чином, вищенаведеними первинними документами, які також були надані уповноваженим представникам податкового органу під час проведення відповідної позапланової перевірки, беззаперечно підтверджується не тільки зазначені представником позивача обставини придбання ТОВ "ГРЕКО ГРУП" товару, але й подальше його зберігання та реалізація.

Крім того, з приводу інших зауважень до обставин зберігання та реалізації придбаної позивачем продукції за вказаними Договорами поставки суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення від 18 липня 2006 року), - кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен з таких аргументів заявника.

Водночас, у пункті 23 цього рішення, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини суд не зобов`язаний детально вивчати всі аргументи, на які посилається позивач, якщо такі аргументи не стосуються предмету спору.

Так, оцінивши перелічені первинні документи, суд зазначає, що зміст оглянутих документів містить назву документа (форми), дату та місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції, первинні документи виписані реально існуючими суб'єктами права.

Оглянуті судом документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст. 44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704; далі за текстом - Положення №88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

Таким чином, надаючи оцінку наявним в матеріалах справи договорам, податковим, видатковим накладним, та іншим первинним документам, якими позивач доводить перед судом реальність здійснення господарської операції, суд, досліджуючи їх, встановлює наявність обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку.

Судовим розглядом не встановлено жодних зауважень чи претензій до правоздатності і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами спірних правочинів, до правового статусу сторін договорів як платників ПДВ, відповідності спірних правочинів вимогам закону, належності складання первинних документів за спірним правочином .

Викладене в акті судження податкового органу про вчинення платником податків порушень закону ґрунтується лише на висновках - припущеннях щодо безтоварності угоди.

Проте, суд зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст. 124 Конституції України, ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст. 191 КК України та ст. 212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави та суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Відповідачем не надано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб товариства позивача або за викладеними у акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень 14.1.36 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п. 22.1. ст. 22 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Приписами підпункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до підпункту 14.1.156 статті Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Порядок формування податкового кредиту передбачений статтею 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, суми податку на додану вартість для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише допущеними контрагентом порушеннями вимог законодавства. Якщо вказаний контрагент допустив такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України встановлено, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

За змістом п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Вищенаведені норми, так само, як й інші норми податкового законодавства, не ставлять у залежність право платника податку на збільшення в податковому обліку суми податкового кредиту від дотримання податкової дисципліни його контрагентами-постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення постачальником товару (послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для позбавлення покупця права на отримання податкової вигоди у вигляді податкового кредиту.

Верховний Суд в постанові від 23.10.2018 у справі №820/1100/18 зазначив, що не підтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій.

Крім того, в постанові від 23.10.2018 у справі №815/2946/13-а Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів у останніх. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Також в постанові від 03.10.2018 у справі № 815/3459/17 Верховний Суд звернув увагу, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №804/919/16.

Тобто, виходячи з вищенаведеного видані позивачу податкові накладні його контрагентом, це і є перша подія, і яка підтверджує факт придбання товару (робіт, послуг).

Враховуючи вищевикладене, позивачем отримано від ТОВ "НМЦ "Адоніс" податкові накладні, які саме і є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та відповідно, зазначені накладні оформлені у повній відповідності до вимог ст. 201 Податкового кодексу України, що не заперечується податковим органом.

На підставі викладеного вище, правочини між позивачем та його контрагентом підтверджено належним чином складеними первинними бухгалтерськими документами і вони жодним чином не суперечать вимогам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, а тому висновки відповідача, щодо зменшення позивачу розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість є безпідставними.

Крім того, суд зазначає, що чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб.

Таким чином, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом контрагента у господарській операції.

Відтак, суд звертає увагу, що позивач не зобов'язаний перевіряти дотримання податкового законодавства своїми контрагентами та господарюючими суб'єктами, не зобов'язаний нести відповідальність за несплату податків продавцями (постачальниками), або за можливу недостовірність відомостей про них, за умови необізнаності щодо неї, що підтверджено практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду України.

Зазначені у акті перевірки обставини стосуються лише господарської діяльності контрагента позивача та подання ними податкової звітності, і жодним чином не доводять недобросовісності позивача та відсутності реальності господарських операцій.

Чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди - покупця товару (робіт, послуг), яка є платником податків, не покладено обов'язку в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії будь-кого з постачальників (виконавців) при створенні підприємства та здійсненні господарської діяльності або через відсутність висновків зустрічних перевірок зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту та донарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит.

Відповідачем не надано судового рішення, яке б набрало законної сили, щодо встановлення факту відсутності у позивача мети на здійснення господарської діяльності та відсутності її реального здійснення.

Також не надано судового рішення в порядку статті 234 Цивільного кодексу України щодо фіктивності правочинів між позивачем та його контрагентом.

При цьому, жодним законом не передбачено право податкового органу самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Аналогічного висновку дійшов у постанові від 18.03.2019 Сьомий апеляційний адміністративний суд у справі № 0240/2785/18-а, досліджуючи реальність здійснення господарської операції з контрагентом ТОВ "НМЦ "Адоніс".

Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС Укрїни, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також слід зазначити, що згідно п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховано, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Так, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування власної позиції, а судом при виконанні вимог ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України не виявлено.

Таким чином, суд приходить висновку, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області від 02.11.2018 № та № прийняті з порушенням вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, а тому є протиправними та такими, що підлягає скасуванню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області понесені ним судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "В4" № від 02.11.2018.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Р" № від 02.11.2018.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕКО ГРУП" сплачений судовий збір в сумі 19210,00 грн. (дев'ятнадцять тисяч двісті десять гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРЕКО ГРУП" (21009, м. Вінниця, вул. Гонти, 30, )

Відповідач: Головне управління ДФС у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, )

Суддя Комар Павло Анатолійович