Справа № 640/19762/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 квітня 2019 року № 640/19762/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши у письмовому порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі по тексту також - відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у не вчиненні необхідних дій, передбачених законодавством,

- визнати протиправною та скасувати постанову від 30.06.2015 про закінчення виконавчого провадження № 42555723,

- зобов'язати відповідача вжити заходів щодо повного виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 07.02.2008 за справою № 2а-820/08 з врахуванням та застосуванням висновків доданого звіту кваліфікованого оцінювача щодо суми, яка визначена як заборгованість в сумі 353283,12 гривень на підставі рішення Європейського суду з прав людини по справі «Щукін та інші проти України» за період з 01.11.2011 по 13.02.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем закінчено виконавче провадження, фактично не виконавши рішення Європейського суду з прав людини (надалі по тексту також - ЄСПЛ) від 13.02.2014 № 59834/09.

Відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначається про необґрунтованість позовних вимог, оскільки рішення ЄСПЛ від 13.02.2014 № 59834/09 виконано в повному обсязі відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

У судове засідання учасники справи не з'явились, подали через канцелярію суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, у зв'язку з чим, відповідно до частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, постановою Луганського окружного адміністративного суду від 07.02.2008 у справі № 2а-820/08, зі змінами відповідно до ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду від 28.05.2008, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Краснодонському районі Луганської області зробити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з 01 січня 2006 року по червень 2007 року по третій групі інвалідності та з 01 жовтня 2007 року в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком по другій групі інвалідності.

У подальшому, рішенням ЄСПЛ від 13.02.2014 № 59834/09 у справі «Щукін та інші проти України», де одним із заявників є ОСОБА_1, відповідно до якого суд постановив:

(a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які підлягають виконанню, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, чиї заяви зазначені у Додатку 1, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-який податок, що може нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Відповідно до додатку 1 до рішення, на користь ОСОБА_1 необхідно виконати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 07.02.2008, зі змінами, внесеними ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28.05.2008.

З метою виконання вказаного рішення, постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Медведєва О.В. відкрито виконавче провадження № 42555723.

У ході примусового виконання рішення платіжним дорученням від 19.09.2014 № 5713 позивачу перераховано грошові кошти у розмірі 34 786,92 гривні (еквівалент 2000 Євро), платіжним доручення від 24.06.2015 № 1490 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини в розмірі 437,85 гривні.

Для перевірки стану виконання рішень національних судів державним виконавцем направлено вимогу до Пенсійного фонду України та Управління Пенсійного фонду України у Краснодонському районі про надання відповідної інформації.

Листом від 09.06.2015 № 30051/09-10 Пенсійний фонд України повідомив державного виконавця, що позивачу проведено перерахунок пенсії за період з 01.10.2007 по 31.10.2011 та донарахована сума пенсії у розмірі 219 962,29 гривень виплачена у добровільному порядку, у зв'язку з чим рішення національних судів виконано повністю.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. від 30.06.2015 закінчено виконавче провадження у зв'язку із повним фактичним виконання рішення.

Вважаючи, що припинення виплати пенсії, як пенсіонеру-інваліду ЧАЕС з 01.11.2011 є протиправним, а отже рішення національних судів не було повністю виконано, не погоджуючись із постановою про закінчення виконавчого провадження, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.

Суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, (надалі за текстом також - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 6 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Згідно частиною другою статті 11 Закону № 606-XIV визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи, щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Відповідно до частини другої статті 17 Закону № 606-XIV підлягають виконанню державною виконавчою службою зокрема, такі документи, як рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Статтею 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено порядок звернення рішення до виконання в частині виплати відшкодування.

Так. протягом трьох днів від дня отримання повідомлення ЄСПЛ про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення ЄСПЛ у справі проти України.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів. зазначених у пункті «б» частини першої цієї статті, відкриває виконавче провадження.

Частинами першою та другою статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Згідно з частиною третьої статті 8 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті "б" частини першої статті 7 цього Закону.

19.06.2011 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», яким передбачено, зокрема, що у 2011 році положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік. Аналогічні положення містяться в Законах України про Державний бюджет України на 2012-2015 роки.

На виконання вимог вищезазначених законів Кабінетом Міністрів України прийнято постанови від 06.07.2011 № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, які фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» та від 23.11.2011 № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Конституційного суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджена законність повноважень Кабінету Міністрів України встановлювати розміри пенсійних виплат.

Отже, пенсійні виплати ОСОБА_1 у період дії постанов Уряду № 745 та №1210 здійснюються у розмірах, визначених цими нормативними актами.

Крім того, листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 № 43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено орган державної виконавчої служби про те, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі «Великода проти України», у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану.

ЄСПЛ у рішенні по справі «Великода проти України» дійшов висновку, "що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19.01.2010, і таким чином для скарги немає підстав".

Також, ЄСПЛ зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 13 Віденської конвенції про право міжнародних договорів для цілей тлумачення договору поряд з контекстом термінів договору враховується зокрема, наступна практика застосування договору.

Відповідно до пункту 1 статті 32 Конвенції на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї поширюється юрисдикція Європейського суду.

При цьому, Європейський суд з прав людини «неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, що повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (рішення від 25.04.1978 у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства»; рішення від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України»).

У рішенні у справі «Великода проти України» викладена нова позиція Європейського суду щодо таких скарг, яка підлягає застосуванню як частина національного законодавства.

У зв'язку з чим, Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини просив вжити заходів для приведення адміністративної практики державних виконавців у відповідність до вимог Конвенції та практики Європейського суду, зокрема, застосування в межах виконавчого провадження ухвали у справі «Великода проти України».

Отже, фактично відбулась зміна законодавчих норм, на підставі яких прийнято постанову національного суду України щодо виконання якої Європейським судом з прав людини постановлено рішення у справі «Щукін та інші проти України» від 13.02.2014 в частині вимог ОСОБА_1, та саме у зв'язку з такими змінами в національному законодавстві порядок і розмір соціальних виплат позивача було змінено та забезпечено виконання постанови національного суду на підставі вказаного рішення Європейського суду до 01.11.2011р.

Відповідно до положень пункту 8 частини першої статті 49, статті 50 Закону № 606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Зважаючи на вищевикладене та у відповідності до пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV та пункту 5 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», державним виконавцем правомірно, в межах наданих повноважень та з підстав, визначених чинним законодавством України, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а отже, позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Варто звернути увагу на те, що в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, на переконання суду, свою позицію не довів та не обґрунтував її.

Згідно з п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Trofimchuk проти України", від 28.10.2010 № 4241/03 зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись статтями 72 - 78, 90, 139, 241, 244, 246, 255, 257, 262, 293, 295 - 297 КАС України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко