Справа № 140/2625/18
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у залишенні позову без розгляду

02 травня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2625/18
Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Димарчук Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Гуцалюк І.О.,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Кундельського В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Волинське управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2, позивач) звернувся з позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (далі - ДВБ НП України, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу від 31.08.2018 про звільнення зі служби ОСОБА_2; поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника - начальника відділу моніторингу та зонального контролю Волинського управління Департаменту внутрішньої безпеки Нацполіції України з 31.08.2018; зобов'язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

18.02.2019 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог у якій просив також визнати протиправними та скасувати наказ ДВБ НП України № 319 від 11.07.2008 «Про призначення службового розслідування» та наказ № 399 від 28.08.2018 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Волинського управління ДВБ» в частині дисциплінарного стягнення ОСОБА_2, як такі, що прийняті з істотним порушенням Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ та Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ (том 2 а.с. 29).

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач з 2016 року займав посаду заступника начальника управління - начальника відділу моніторингу та зонального контролю Волинського управління Департаменту внутрішньої безпеки Нацполіції України. В кінці листопада 2018 року йому стало відомо, що його звільнено зі служби в поліції з 31.08.2018. Відповідач звільнив його зі служби в органах поліції за відсутності доказів вчинення дисциплінарного проступку. Зокрема, з матеріалів перевірки вбачається, що в основу висновку про вчинення дисциплінарного проступку позивачем покладені копії матеріалів кримінального провадження, внесеного ЄРДР за ч.3 ст. 368 КК України. Відповідачем не встановлено конкретних фактів невиконання позивачем своїх службових обов'язків, а в основу наказу № 399 від 28.08.2018 покладено обставини, зазначені у підозрі про кримінальне правопорушення, яке було вручено ОСОБА_2 Таким чином, дисциплінарний проступок, який інкримінується позивачу, може бути встановлений лише після доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення вироком суду, який набрав законної сили.

В судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (том 2 а.с. 19), яке мотивував тим, що позивачу було відомо про своє звільнення ще з 31.08.2018. Зокрема, пояснив, що 31.08.2018 працівники Волинського управління ДВБ НПУ - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 спільно з старшим дільничим офіцером районного відділення поліції Луцького відділу поліції ГУ НП у Волинській області ОСОБА_7 прибули до приватного будинку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 для вручення останньому під розписку трудової книжки, військового квитка, наказу ДВС НПУ від 28.08.2018 №399 та витягу з наказу ДВС НПУ від 28.08.2018 № 145 о/с. Після прибуття за місцем проживання ОСОБА_2, на вулицю вийшла дружина позивача та запросила до помешкання лише старшого дільничого офіцера ОСОБА_7, який після спілкування з позивачем повідомив працівникам управління ДВБ НПУ про те, що ОСОБА_2. відмовився ознайомлюватись з будь-якими наказами та впускати у своє помешкання сторонніх осіб.

Вищевказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_4

За фактом відмови ОСОБА_2 від отримання трудової книжки, військового квитка, наказів ДВС НПУ від 28.08.2018 №399 та « 145 о/с від 28.08.2018 поліцейськими, присутніми при цих обставинах, складені рапорта та акт, який зареєстрований у секторі документального забезпечення Волинського управління ДВС НПУ від 31.08.2018 за вх. № 1607/41-02/18.

Того ж дня, 31.08.2018 «Новою поштою» Волинським управлінням ДВБ НПУ направлено за місцем проживання ОСОБА_2 лист № 1611/42-02/01-18 з додатками: трудова крижка, військовий квиток та витяг з наказу ДВБ від 28.08.2018 № 145 о/с, який не був отриманий позивачем, у зв'язку з чим 11.09.2018 Волинське ДВБ НПУ листом за вих. №1660/42-02/01-2018 повернуло всі документи до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

12.09.2018 Печерським районним судом міста Києва розглядалося клопотання про продовження строку тримання під цілодобовим домашнім арештом ОСОБА_2, у зв'язку із чим, позивач знаходився у місті Києві. Цього ж дня, для вручення трудової книжки НОМЕР_1, військового квитка та наказів ДВБ від 28.08.2018 № 399, від 28.08.2018 № 145 о/с до Печерського районного суду міста Києва прибули працівники відділу кадрового забезпечення та оперативного прикриття ДВБ НПУ у складі ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 12.09.2018 біля приміщення Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_2 у присутності свого адвоката відмовився від ознайомлення з наказами, повідомивши, що не згоден з результатами службового розслідування. Про факт відмови від ознайомлення з вказаними наказами складено акт від 12.09.2018.

Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_12

Того ж дня (12.09.2018) Департаментом рекомендованим листом з повідомленням про вручення за вих. № 7377/42-02/04-18 «Укрпоштою» направлено за адресою місця проживання ОСОБА_2 витяг з наказу ДВБ НПУ від 28.08.2018 № 145 о/с, який повернувся назад у зв'язку з закінченням встановленого строку зберігання. Крім того, 17.09.2018 Департамент листом поінформував адвоката позивача Ничипорука М.В. про те, що за результатами службового розслідування, проведеного на підставі наказу ДВБ НПУ від 11.07.2018 № 319 полковника міліції ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції з 31.08.2018, з наданням витягу з наказу ДВБ НПУ від 28.08.2018 № 145 о/с.

Таким чином, відповідач вважає, що вжив усіх можливих заходів для інформування ОСОБА_2 в установленому порядку та в передбачений законодавством спосіб про його звільнення зі служби в поліції.

Оскільки, позовна заява ОСОБА_2 до Волинського окружного адміністративного суду датована 12.12.2018, то позивач звернувся до суду за захистом своїх прав після спливу місячного терміну з моменту, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав. З наведених підстав просить залишити позов ОСОБА_2 без розгляду.

Позивач заперечив проти заявленого клопотання та просив відмовити у його задоволенні, пояснивши, що з наказом про його звільнення від 28.08.2018 № 145 о/с він ознайомлений не був, а копія трудової книжки йому у встановленому законодавством порядку не вручена. Зокрема, підтвердив той факт, що 31.08.2018 мав розмову з старшим дільничним офіцером районного відділення поліції Луцького відділу поліції ГУ НП у Волинській області ОСОБА_7, який запропонував йому вийти та отримати якісь документи, однак він відмовився, оскільки у той час перебував під цілодобовим домашнім арештом і йому було заборонено спілкування з працівниками Волинського управління ДВБ НПУ. 12.09.2018 Печерським районним судом міста Києва розглядалося клопотання про продовження строку його тримання під цілодобовим домашнім арештом, у зв'язку із чим позивач знаходився у місті Києві. До нього підходили працівники відділу кадрового забезпечення та оперативного прикриття ДВБ НПУ, однак він відмовився від спілкування з ними без участі свого адвоката. Пізніше відбулася розмова між вказаними працівниками та його адвокатом змісту якої він не чув.

Представник позивача просив відмовити у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду мотивуючи тим, що строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Зокрема, стаття 233 КзПП України конкретизує це правило стосовно до випадку звільнення працівника. У цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач перебував під цілодобовим домашнім арештом, був відсторонений від роботи, а усі його документи ( в тому числі і банківська картка, на яку перераховувалась заробітна плата) були вилучені. Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_2 ухилявся від отримання наказу та мусив знати про порушення свого права не заслуговують на увагу, оскільки день отримання копії наказу - це день, коли стороні позивача було надано копії матеріалів службового розслідування, а на той момент справа уже перебувала у провадженні Волинського окружного адміністративного суду.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду слід відмовити з таких мотивів та підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно із пунктом 17 частини першої статті 4 цього ж Кодексу публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За приписами частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частиною 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, публічно-правовий спір між сторонами виник з приводу проходження публічної служби, відтак, для звернення до суду для захисту прав, свобод та інтересів позивача встановлений місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Згідно з пунктом 13 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Тому громадянин може звернутися із заявою із заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня , коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, позивачу не була належним чином вручена копія наказу про звільнення від 28.08.2018 № 145 о/с чи копія трудової книжки. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили ту обставину, що вказані документи не були вручені позивачу з незалежних від них обставин.

Водночас, у матеріалах адміністративної справи є наявний лист від 02.11.2018 за вих. № 8764/4202/0418, адресований ОСОБА_2, у якому заступник начальника Департаменту внутрішньої безпеки НПУ Пилипенко О.А. повідомляє позивача, що його наказом Департаменту від 28.08.2018 № 145 о/с звільнено зі служби в поліції з 31.08.2018, у зв'язку із чим йому необхідно прибути до відділу кадрового забезпечення та оперативного прикриття Департаменту для отримання трудової книжки, військового наказу та витягу з наказу про звільнення (том 1, а.с. 56). Вказаний лист був отриманий особисто позивачем 19.11.2018, про що свідчить його підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (том 1 а.с. 57).

Таким чином, суд вважає, що про порушення своїх прав під час проходження публічної служби, а саме про своє звільнення, позивач дізнався саме 19.11.2018, а з позовом до суду звернувся 14.12.2018 тобто в межах місячного строку, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до положень ст.55 Конституції України держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частинами 1, 5 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", Європейська Конвенція "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Частиною 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У справі "Мушта проти України" ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні по справі "Іліан проти Туреччини" ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позивач дізнався про порушення своїх прав саме 19.11.2018, а з позовом до суду звернувся 14.12.2018 тобто в межах місячного строку, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України, а тому клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 122, 123 частиною третьою статті 243, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Волинське управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення суддею та не може бути оскаржена.

Повний текст ухвали складений 07 травня 2019 року

Головуючий-суддя Т.М. Димарчук