Справа № 420/730/19
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2019-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/730/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області, у якому позивач просить суд:

1. Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №19 від 29.01.2019 р., про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

2. Зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року судом даний адміністративний позов залишено без руху та надано п'ятиденний термін на усунення недоліків позовної заяви з моменту отримання копії ухвали.

25 лютого 2019 року ухвалою суду продовжено позивачу термін усунення недоліків позовної заяви, надано 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали та зазначено, що виявлені недоліки повинні бути усунені шляхом надання до суду позовної заяви із належним чином сформульованими позовними вимогами у відповідності до ч.1 ст.5 КАС України, інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналу письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви, оригіналу або належним чином засвідченої копії оскаржуваного рішення.

26.02.2019 року від позивача за вх.№7084/19 надійшла належним чином оформлена позовна заява (у двох примірниках), у якій позовні вимоги викладені в такій редакції:

1. Визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №19 від 29.01.2019 р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

2. Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 04 березня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 (вх.№ 7084/19), відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в 2019 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. 05.02.2019 р. позивач отримав повідомлення № 5/1-25 від 29.01.2019 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 19 від 29.01.2019 р., у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В своєму рішенні відповідач посилається на те, що: «за результатами ІКП, не спостерігається жодних обставин, які можуть бути розглянуті в контексті надання Вам міжнародного захисту». Відповідачем не було належним чином досліджено інформації по країні походження, у висновку відповідача взагалі відсутні будь-які посилання на джерело інформації по країні походження. Вище вказано привело до того, що відповідачем було прийняте неправомірне рішення. Відповідно до ІКП на даний час в Афганістані продовжується озброєний військовий конфлікт. Позивач вважає рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Позивач має об'єктивні побоювання за своє життя та здоров'я, та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст.8, на який відповідач посилається, тобто у позивача наявні умови, зазначені п.1 та п.13 ч.1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися очевидно необґрунтованою. Позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, та виконав усі умови щодо звернення до міграційного органу. Рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим.

15 березня 2019 року до суду від відповідача за вх.№9460/19 надійшов відзив на позов (а.с.50-61), у якому з посиланням на обставини, встановлені висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.01.2019 року, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши подані до суду документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2010OD0014 (а.с.64-196), ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, уродженцем с.Горджак, район Файз Абад, пров.Джаузджан, Афганістан, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин (суніт).

Члени сім`ї, які супроводжують заявника: дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3; донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4; донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Член сім`ї, який не супроводжує заявника - син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, проживає в Індії.

Навчався в: середній школі «Шайдабад» з 1969-1976 роки; ліцеї «Нангархар» з 1976-1981 роки; Академії техніки з 1981-1984 роки за спеціальністю зв'язківець.

Працював в управлінні охорони президента Афганістану в м.Кабул начальником технічного обслуговування засобів зв'язку з 2005 по 06.2018 року до моменту виїзду з Афганістану.

Позивач разом із сім`єю 28.06.2018 року легально виїхав з країни постійного проживання до м.Душанбе (Таджикистан) на підставі візи. У м.Душанбе проживав близько 40-50 днів. Авіасполученням легально на підставі візи вибув 18.08.2018 року з м. Душанбе (Таджикистан) (перебував у м. Стамбул декілька годин в аеропорту в очікуванні подальшого транспортування) до м. Москва, де перебували приблизно 3 тижні. З м. Москва нелегально вибув в Україну автомобілем, 16.09.2019 року перетнув кордон (місце перетину йому невідоме) України та прибув м.Одеса (аркуш 3 анкети).

21 січня 2019 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області (а.с.84-86), а 22.01.2019 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.99-105), у якій обґрунтовує причини звернення наступним. Позивач зазначає, що покинув Афганістан через погрози з боку представників терористичного угрупування талібан в кінці квітня - на початку травня 2018 року. Вказує, що коли йшов додому в м.Кабул, його зупинила одна людина та сказала, що хоче з ним поспілкуватись, зазначивши, що служить Ісламу та що Афганська молодь псується, держава не хоче допомагати, та що він (позивач) має їм допомогти. Позивач зазначає, що тій людині було відомо, де він працює, назвав його посаду та що повинен надати йому код шифрування до каналу зв'язку. Позивач вказує, що сказав тій людині, що вони все переплутали та що він працює в іншому місці та що він звичайний робітник. Через тиждень йому зателефонували невідомі, співрозмовник представився, що це він з ним (позивачем) зустрічався та вказали, що він має виконати все, що йому було наказано зробити. Через 2-3 дні його дружина розказала, що їх доньку хтось зупинив на вулиці, сказавши їй, що він (позивач) має виконати все, про що йому говорили раніше, а якщо не виконає, то їх вб'ють. Вказує, що друг порадив піти до поліції, де сказали принести довідку з місця його роботи, що йому дійсно загрожує небезпека. Ввечері, прийшовши додому, двоє озброєних людей (люди талібів) почали його (позивача) бити, однак пішли геть, коли позивач сказав їм, що коли буде начальник, то візьме коди доступу до каналів зв'язку та передасть їх. За допомогою друга познайомившись з посередником та заплативши 30000 доларів США за 4-х людей дістався до Таджикистану. Після того, як домовився з посередником до нього знову додому приходили люди, які йому погрожували, однак він їм не відчинив.

29 січня 2019 року за результатами розгляду особової справи заявника №2019OD0014 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.148-157).

Вказаний висновок управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області обґрунтувало тим, що побоювання ОСОБА_1 вважаються суб'єктивними та такими що ґрунтуються лише на припущеннях шукача захисту, а з огляду на відсутність будь-яких доказів, конкретики та аргументації власним словам зазначені свідчення особи не приймаються ГУ ДМС України в Одеській області у якості елементу неможливості власного повернення до Афганістану, вважаються неправдоподібними та такими що використовуються заявником з метою введення в оману ГУ ДМС України в Одеській області задля посилення власних позицій. Заявник особисто ніколи не зазнавав на території Афганістану будь-яких погроз чи переслідувань окрім повідомлених у власній заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з цим, за матеріалами особової справи встановлено, що заявник перетинав кордон Афганістану в 2017 році, коли виїздив на медичне обслідування до Індії, та у 2018 році коли виїздив до Таджикистану, будь-яких проблем, погроз чи переслідувань з боку державних контрагентів, в тому числі при проходженні паспортного контролю на кордоні, не зазнавав. Додатково він повідомив що на території Афганістану в нього ніколи не виникало будь-яких проблем з представниками державної влади Афганістану. Враховуючи неповноту, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень заявника стосовно причин та можливості власного переслідування на території Афганістану, а також аналізуючи актуальну ІКП, можливо стверджувати про неправдоподібність отриманих пояснень. За результатами аналізу матеріалів клопотання заявника було встановлено, що його клопотання є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зазначене підтверджується наступними фактами, а саме: виїзд заявника з Афганістану не був пов'язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що заявник не зазнавав будь-якого фактичного переслідування за ознаками громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання. Відповідно до матеріалів особової справи, заявник не був членом жодних політичних, громадських чи інших організацій в країні громадянської належності, докази будь-яких особистих переслідувань на території Афганістану відсутні. Надані свідчення щодо можливості у випадку власного повернення до Афганістану зазнати переслідування від невстановлених осіб, які ймовірно є представниками талібів, несуть лише узагальнюючий характер та ґрунтуються на власних припущеннях. Додатково встановлено, що особі не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання, будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці особи, відсутні; заявник пояснив, що звернення до ГУ ДМС України в Одеській області обумовлене не потребою в отримані міжнародного захисту, а бажанням легалізувати власне перебування на території України задля отримання доступу до проживання, працевлаштування тощо (арк. 5 співбесіди від 28.01.2019, арк. 8 співбесіди від 28.01.2018). Додатковим елементом, який вказує на використання особою процедури міжнародного захисту у власних цілях, фактично не пов'язаних з отриманням міжнародного захисту вважаються суперечливість тверджень заявника стосовно причин виїзду з Афганістану та мети потрапляння в Україну, з огляду на тривалий час проживання на території Таджикистану та РФ після виїзду з Афганістану. Так, заявник повідомив, що виїзд з Афганістану був пов'язаний з побоюваннями зазнати переслідування зі сторони талібів, проте не зміг аргументувати відсутність спроб звернення за захистом на території Таджикистану та РФ, надавши лише узагальнюючу відповідь, що у домовленості з посередником кінцевим пунктом призначення була Україна; під час проведення інтерв'ю заявник висловив побоювання бути вбитим представниками угрупування «Талібан», через невиконання їхніх «вказівок» на території Афганістану, та через те що «таліби злі люди». Разом з цим, на уточнювальне запитання співробітника ГУ ДМС України в Одеській області, заявник змінив свідчення та повідомив, що все ж таки йому невідомо, яку саме шкоду йому можуть заподіяти таліби у випадку його повернення до Афганістану (арк. 9 співбесіди від 28.01.2019); елемент загрози власному життю з боку третіх осіб в країні громадянської належності вважається безпідставним та не приймається ГУ ДМС України в Одеській області з огляду на відсутність будь-яких доказів власним словам, узагальнення та суперечливість наданої інформації, уникнення конкретних відповідей на запитання тощо; заявник стверджував, що з 2005 року працював в управлінні (відділі) охорони президента на посаді начальника СТО, з 2017 року - на посаді інженера рацій та технологій. Військового або спеціального звання не мав, займався ремонтом рацій, комп'ютерної та офісної техніки. Додатково шукач захисту ствердив, що до 2017 року, перебуваючи на посаді начальника СТО він мав доступ до кодів шифрування рацій, якими користувалися охоронці президента. Територіальним підрозділом ДМС було поставлено низку уточнювальних запитань в результаті яких було встановлено, що з 2017 року заявник не мав доступу до секретної інформації, у тому числі до кодів шифрування засобів зв'язку (арк. 6 співбесіди від 28.01.2019), тож фактично не володів інформацією, якою з його слів, цікавились треті особи на території Афганістану; у якості доказу власним поясненням стосовно працевлаштування в управлінні (відділі) охорони президента, заявник надав фотокопію документу який назвав службовим посвідченням, з перекладом на українську мову. Разом з цим, під час співбесіди стало очевидним, що шукач захисту не володіє інформацією, яка відображена в наданому ним документі. Так, на зображенні та у перекладі документу фігурує назва документу - Ідентифікаційна картка, № S-0027, терміном дії до 31.12.2019, присутнє фото заявника та фігурує ім'я Хайруддін. Перед заявником було поставлено низку запитань стосовно справжності документу, фотокопію якого він надав до територіального підрозділу ДМС за результатами отриманих відповідей на які та аналізом змісту документу, можливо ствердити про фальсифікованість документу, та надання останнього до територіального підрозділу ДМС з метою посилення власних позицій під час вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом із цим, в документі відсутня будь-яка інформація стосовно займаної посади особою, якій він був виданий. Так, заявник повідомив, що таке посвідчення видається посадовим особам 1 раз на рік з терміном дії на 1 рік. Виходячи з його слів, перед ним було поставлено питання, яким чином він міг отримати службове посвідчення терміном дії до 31.12.2019, якщо дата видачі такого посвідчення мала б бути - 31.12.2018 року, тобто в момент фактичного перебування заявника на території України. Заявник уникнув конкретики та відповів, що можливо він отримав посвідчення раніше (арк. 6 співбесіди від 28.01.2019). Враховуючи фактичне неволодіння інформацією, відображеною в документі, який заявник назвав власним службовим посвідченням, суперечливості в твердженнях шукача захисту стосовно зазначеного документу, відсутність в документі зазначення займаної посади особою, якій він виданий та ознаки фальсифікації - зазначений документ не приймається територіального підрозділу ДМС у якості підтвердження дійсності факту працевлаштування заявника в управлінні (відділі) охорони президента на посаді інженера рацій та технологій, та вважається таким що містить в собі ознаки підробки та використовується особою з метою посилення власних позицій; якості доказів володіння спеціальністю зв'язківця, заявник надав: 1. копію свідоцтва про проходження курсу навчання (навчального семінару з радіозв'язку) в період 15-16 вересня 2013 року; 2. копію свідоцтва про проходження навчання (Семінар з технології цифрового радіо Моторола) в період 9-12 травня 2012 року (м. Стамбул, Туреччина), територіальний підрозділ ДМС приймає копії зазначених свідоцтв у якості доказів володіння спеціальністю зв'язківця та проходження короткострокового навчання за вказаною спеціальністю. Разом з цим, надані докази територіальний підрозділ ДМС вважає такими, що не мають прямого відношення до історії переслідування шукача захисту та мають лише опосередковане відношення до повідомленої заявником історії переслідування.

На підставі висновку головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Бабич К.І., заступником начальника Головного управління начальником управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області А.В.Максименко видано наказ №19 від 29.01.2019 року (а.с.163) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, особова справа №2019ОD0014.

29 січня 2019 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.18-20, 164-166).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли би бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Афганістану позивач не надав, та обґрунтованих пояснень не навів.

Наявну в матеріалах особової справи фотокопію документа з перекладом на українську мову, а саме ідентифікаційної картки НОМЕР_1 Служби захисту при Президенті Ісламської республіки Афганістан терміном дії до 31.12.2019 року, Департамент інформаційно-комунікативних технологій, суд не вважає належним доказом, що підтверджує обґрунтованість побоювань позивача, оскільки у такій відсутня інформація щодо повного імені позивача (містить лише ім'я «Хайруддін»), його посади.

Окрім цього позивач на аркуші 6 протоколу співбесіди від 28.01.2019 року (а.с.132) зазначив, що дати видачі вищевказаного документу (посвідчення) не знає та що його видають один раз на рік.

Враховуючи те, що термін дії ідентифікаційної картки встановлено до 31.12.2019 року, така зі слів позивача видається один раз на рік, суд приходить до висновку, що картка була видана не раніше 31.12.2018 року, тобто вже під час перебування позивача на території України.

Також суд не приймає до уваги наявні в матеріалах особової справи копії свідоцтва про проходження курсу навчання (навчального семінару з радіозв'язку) в період 15-16 вересня 2013 року (а.с.184-185) та свідоцтва про проходження навчання (Семінар з технології цифрового радіо Моторола) в період 9-12 травня 2012 року (а.с.186-187), оскільки такі мають опосередковане відношення до повідомленої заявником історії переслідування.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме твердження заявника є суперечливими.

Так, у протоколі співбесіди від 28.01.2019 року позивач зазначав, що має побоювання бути вбитим в Афганістані членами угрупування «Талібан» (аркуш 5 протоколу), та в той же час зазначає у протоколі співбесіди, що не знає, що конкретно можуть таліби з ним зробити (аркуш 8 протоколу).

Окрім цього у анкеті позивач зазначає, що коли до нього до дому прийшли двоє озброєних людей (люди талібів), вони почали його бити (аркуш 4 анкети), в той час як у протоколі співбесіди від 28.01.2019 року (аркуш 5 протоколу) вказує, що коли до нього до дому прийшли двоє людей, то вони його штовхнули та направили на нього пістолет.

Суд також враховує, що позивач виїхав з території Афганістану легально на підставі візи з м.Кабул до м.Душанбе (Таджикистан), де перебував 40-50 днів, та в подальшому легально на підставі візи авіарейсом Душанбе-Стамбул-Москва потрапив на територію Російської Федерації, де також легально перебував протягом близько 3-х тижнів, тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Російська Федерація, в свою чергу, підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки:

- має дотримуватись міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання);

- має дотримуватись міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховного Совєта Російської Федерації від 13.11.1992 № 3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації);

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації "Про біженців" від 19.02.1993 № 4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

Крім цього, наявність необхідних ознак для визначення Російської Федерації третьою безпечною країною відповідно до ч. 22 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту2 підтверджується постановами Верховного Суду від 26.09.2018 року по справі №815/6623/15, від 02.10.2018 року по справі №826/880/17, від 18.10.2018 року по справі №826/16199/18.

Таким чином, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на батьківщині позивач мав звернутись за захистом на території Російської Федерації, приймаючи до уваги той факт, що він потрапив до вказаної країни легально.

Також судом встановлено, що потрапивши на територію України 16 вересня 2018 року, позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 21 січня 2019 року, тобто більше ніж через чотири місяці.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брав участі в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи релігійної меншості.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутністю підстав, та з урахуванням розбіжностей в інформації наданої заявником, дане звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України.

Тобто, позивач не відповідає критеріям поняття «біженець», а згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким ОСОБА_1 відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №19 від 29.01.2019 р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його та зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 (АДРЕСА_1).

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65014, ).

Суддя О.А. Вовченко

.