Справа № 0640/4406/18
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/4406/18

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк М.Ф.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

24 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Загороднюка А.Г. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Голобородого Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії, третя особа: Головне управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними та незаконними дії, визнання протиправними, незаконними та скасування наказів, зобов'язання прийняти наказ про звільнення, нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди 22338,00 грн,

В С Т А Н О В И В :

у вересні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії, Третя особа: Головне управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними та незаконними дії, визнання протиправними, незаконними та скасування наказів, зобов'язання прийняти наказ про звільнення, нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди 22338,00 грн.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 позовну заяву залишено без розгляду, з підстав пропуску позивачем строків для звернення до суду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, що на його думку, призвело до незаконного винесення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі, просила вимоги, що в ній викладені, задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Так, залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено місячний строк для звернення з адміністративним позовом до суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від волевиявлення та пов'язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч. 5 вказаної статті встановлює місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача стосуються питання звільнення з публічної служби, то суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що до спірних правовідносин має застосовуватися місячний строк звернення до суду, з дня, коли позивач дізнався про порушене право.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) в рішенні «Іліан проти Туреччини», зазначає, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії" Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Аналогічно, у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів вказує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

Так, строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними, що надає впевненості іншим учасникам правовідносин.

При цьому, саме позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права у сфері публічно-правових відносин, що також випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Слід зазначити, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Разом з тим, слід врахувати, що відповідно до вимог статті 21 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 №3460-ІV, дисциплінарне стягнення може бути оскаржено протягом трьох місяців з дня ознайомлення з наказом особи, на яку воно накладено.

Як вбачається із матеріалів справи, наказом від 27.02.2015 №250 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності деяких працівників ОСОБА_5», за грубе порушення дисципліни, яке виразилось у невиході на службу без поважних причин, керуючись статтями 2, 12, 13 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006, дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Лугинського районного відділу лейтенанта міліції ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ України звільнено за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС.

26.03.2015 року наказом №77 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України позивача звільнено у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни). Підстава: наказ УМВС від 27.02.2015 №250.

З позовом про скасування вказаних наказів позивач звернувся 07 вересня 2018, тобто з пропуском строку встановленого ч.5 ст.122 КАС України.

В обгрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначає, що про оскаржувані накази він дізнався в квітні 2018 року, отримавши відповідь відповідача на його запит від 15.03.2018, а тому скориставшись досудовим порядком врегулювання спору, 19.04.2018 позивач направив до відповідача скаргу щодо вказаних наказів.

Отримавши 23.08.2018 відповідь про результати розгляду скарги, позивачем 07.09.2018 було направлено позовну заяву до суду.

Однак, колегія суддів відхиляє вказані доводи позивача та зазначає, що в силу вимог п.21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. N 114, Позивач як особа начальницького складу органів внутрішніх справ зобов'язаний проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Відповідно до п.10.9. Положення про службу дільничних інспекторів міліції в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.11.2010 N 550 протягом усього робочого дня дільничний інспектор зобов'язаний у встановленому начальником міськрайоргану внутрішніх справ або начальником міліції громадської безпеки порядку підтримувати зв'язок з черговим по міськрайоргану внутрішніх справ і своїм безпосереднім керівником.

Згідно з п.68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. N 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Як вбачається із матеріалів справи, перебуваючи в основній відпустці, враховуючи сімейні обставини, позивачем було направлено до відповідача рапорт від 16.01.2015 з проханням звільнити його з 30.01.2015 з посади дільничного інспектора міліції Лугинського УМВС України в Житомирській області. Вказаний рапорт був отриманий відповідачем 30.01.2015.

Таким чином з наведеного випливає, що у зв'язку з поданням рапорта про звільнення та в силу особливостей проходження служби позивач повинен був знати про наслідки невиходу на службу без поважних причин з 30.01.2015 і мав можливість звернутися до відповідача та дізнатися про наслідки розгляду його рапорту від 16.01.2015.

До того ж, із наявного в матеріалах справи повідомлення Державної прикордонної служби вбачається, що позивач в період з 12.07.2015 по 09.10.2015 знаходився в межах території України, що також свідчить про обізнаність позивача про винесення оскаржуваних наказів ще у 2015 році.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в даному випадку протягом 2015 року позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Однак, до суду з вказаним позовом позивач звернувся лише 07.09.2018 року.

Таким чином, з сукупного аналізу матеріалів справи та з урахуванням встановлених законодавством приписів щодо строку звернення до суду вбачається, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо безпідставності доводів апелянта про те, що саме оскарження наказів до МВС України є тією причиною, що перешкоджала своєчасному зверненню до суду із даним позовом.

Також вказані доводи апелянта щодо поважності причини пропуску строку як такої, що не залежала від волевиявлення заявника є необґрунтованими, оскільки з дати оскаржуваних наказів про звільнення позивач на роботу не з'являвся, заробітну плату не отримував, а відтак, колегія суддів дійшла висновку про обізнаність позивача про факт свого звільнення.

У свою чергу, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

З сукупного аналізу викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не надання позивачем належних доказів наявності обєктивних перешкод для звернення до суду протягом встановленого строку.

Відповідно до ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що позивач пропустив строк звернення до суду, а зазначені ним причини є неповажними, у зв'язку з чим прийнято законну і обґрунтовану ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі від 11 лютого 2019 року та не можуть бути підставою для її скасування.

Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 травня 2019 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Загороднюк А.Г. Драчук Т. О.