Справа № 2а-2799/12/0970
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2736/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Чопко Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2012 року у справі № 2а-2799/12/0970 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Даноша" (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гудвеллі Україна») до Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Івано-Франківській області про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення, -

суддя в 1-й інстанції - Григорук О. Б.,

час ухвалення рішення - 24.10.2012 року, 11:34 год.,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - 29.10.2012 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ТОВ "Даноша" звернулося в суд з позовом до відповідача - Калуської об'єднаної державної податкової інспекції, в якому просило визнати нечинним податкове повідомлення-рішення №000027221 від 07 травня 2012 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість за штрафними санкціями в сумі 5086,00 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2012 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Калуської ОДПІ №000027221 від 07 травня 2012 року.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що господарські операції позивача з контрагентом з ПП "Захід-Торг" не мають реального характеру. Апелянт звертає увагу на те, що контрагент позивача фактично не займався фінансово-господарською діяльністю, а проводив транзитні операції, спрямовані на здійснення господарських операцій, пов'язаних з отриманням (наданням) податкової вигоди третім особам з метою штучного формування податкового кредиту з податку на додану вартість, і були лише документовані на папері з метою отримання податкових вигод. Такий висновок податкового органу ґрунтується на тому, що у контрагента позивача відсутні необхідні умови для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності, а саме: кваліфікований персонал, основні фонди, транспортні засоби, приміщення, а також інші фізичні та технологічні можливості до вчинення дій, що становлять зміст господарської операції. Також контрагент позивача ПП "Захід-Торг" на час проведення перевірки відсутній за своїм місцезнаходженням, не надав для перевірки акти приймання-передачі товарів, довіреностей, документів, що засвідчують транспортування, зберігання товарів, а також у контрагента відсутні об'єкти оподаткування, які підпадають під визначення ст.3,4 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств". Крім того апелянт зазначив, що позивач не надав копію договору про здійснення фінансово-господарської діяльності з ПП "Захід-Торг". Апелянт також вказує на наявність кримінальної справи відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які за попередньою змовою з невстановленими особами в період з 2010 року по 2011 рік з метою прикриття незаконної підприємницької діяльності організували придбання ряду суб'єктів господарювання, у т.ч. ПП "Захід-Торг", перереєстрували на своїх осіб, та використовували для сприяння реальним суб'єктам господарювання в ухиленні від сплати податків. Вказані обставини, на думку апелянта, свідчать про порушення позивачем вимог Закону України «Про податок на додану вартість» та п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, внаслідок чого підприємством безпідставно завищено податковий кредит. Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте правомірно. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове судове ріщення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2015 року апеляційну скаргу Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Івано-Франківської області Державної податкової служби задоволено; постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2012 року у справі № 2а-2799/12/0970 скасовано та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, ТОВ «Даноша» оскаржило його в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2019 року касаційну скаргу ТОВ «Даноша» задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2015 у справі № 2а-2799/12/0970 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вказане судове рішення мотивоване тим, що процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справ стосовно ТОВ «Даноша» порушені через непоінформованість останнього про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки матеріали справи не містять судових повісток щодо повідомлення сторін про апеляційний розгляд справи, а наявні повідомлення про вручення надісланої судом апеляційної інстанції кореспонденції позивачу і відповідачу містять відмітки про отримання 12 березня 2015 року та 11 березня 2015 року, відповідно, разом з тим, розгляд справи було призначено на 13 березня 2015 року.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте на підставі помилкових висновків Калуської ОДПІ про порушення ТОВ "Даноша" податкового законодавства, оскільки господарські операції позивача з його контрагентом - ПП "Захід-Торг" мали реальний характер, що підтверджуються належним чином оформленими податковими накладними та первинними документами, які опосередковують виконання господарських зобов'язань між сторонами. Крім того, звернув увагу на те, що оскільки перевірка проводилась на підставі пп.78.1.11 п.78.1 ст.78 ПК України відповідно до постанови старшого слідчого СВ ПМ СДПІ по роботі з ВПП у м.Львові ОСОБА_3 від 05 березня 2012 року, тобто відповідно до кримінально-процесуального закону, тому податкові повідомлення-рішення, виходячи з приписів п.86.9ст.86 ПК України, за результатами такої перевірки не приймаються до дня набрання законної сили відповідним рішенням суду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Представник відповідача (апелянта) - ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача - ОСОБА_5 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 09 по 13 квітня 2012 року відповідач провів позапланову невиїзну документальну перевірку ТОВ "Даноша" з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з ПП "Захід-Торг" за період з 01 січня 2011 року по 31 січня 2011 року, якою встановлено порушення позивачем ч.1,5 ст.203, п.1,2 ч.2 ст.215, ст.228 ЦК України, ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки встановлений факт неможливості реального здійснення господарських операцій ТОВ "Даноша" з ПП "Захід-Торг"; п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.4, п.201,6, п.201.10 ст.201, п.209.2 ст.209 ПК України, а саме: ТОВ "Даноша" включено до складу податкового кредиту за січень 2011 року податок на додану вартість за операціями, які проведені на підставі нікчемного правочину та первинних документів, що суперечать законодавчим та нормативним актам, внаслідок чого занижено суму ПДВ, яка у січні 2011 року підлягає відображенню в особовому рахунку платника та повністю залишається у розпорядженні сільськогосподарського підприємства на 5085,00 грн.

За результатами цієї перевірки складено Акт №167/22-1/32464900 від 20 квітня 2012 року.

07 травня 2015 року на підставі вказаного акта податковим органом прийнято податкове повідомлення - рішення №000027221, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість за штрафними санкціями в сумі 5086,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з недоведеності податковим органом обставин, які б свідчили про фактичне нездійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом - ПП "Захід-Торг". Висновки податкового органу про завищення податкового кредиту за результатами таких господарських операцій є безпідставними та необґрунтованими, оскільки віднесення вказаних сум здійснено відповідно до вимог чинного законодавства, на підставі належним чином оформлених податкових накладних та первинних документів, які підтверджують виконання господарських зобов'язань між сторонами. Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте на підставі помилкових висновків Калуської ОДПІ про порушення ТОВ "Даноша" податкового законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

П.44.1 ст.44 ПК України передбачає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704.

Спеціальним законом, який визначав платників податку на додану вартість, об'єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку на додану вартість до бюджету на час виникнення спірних правовідносин був Закон України "Про податок на додану вартість".

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з п.п.7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 п.7.4 ст.7 вказаного Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп.7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

З 01 січня 2011 року спірні правовідносини врегулюванні ПК України.

Відповідно до п.185.1 ст.185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Згідно з приписами п.187.1 ст.187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п.188.1 ст.188 ПК України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Згідно з п.200.1-200.2 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов'язань, перераховує суми податку до бюджету.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 ПК України, протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п.198.6 ст.198 ПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 23 вересня 2010 року ПП "Захід-Торг" виписано ТОВ "Даноша" податкову накладну №982 на суму 30510,41 грн., у тому числі ПДВ 5085,00 грн.

Вказана податкова накладна виписана на підставі здійсненої позивачем оплати за капітальний ремонт згідно з рахунком №200910 від 20 вересня 2010 року, що підтверджується платіжним дорученням №7976 від 22 вересня 2010 року.

Актом приймання-передачі виконаних робіт від 22 вересня 2010 року підтверджується, що ПП "Захід-Торг" у період з 22 вересня 2010 року по 16 листопада 2010 року здійснено ремонт двох гідромоторів екскаватора гусеничного Hanix H75B, який належить позивачу відповідно до свідоцтва про реєстрацію машини №096711.

З метою підтвердження здійснення факту переміщення вказаних гідромоторів за місцезнаходження ПП "Захід-Торг" позивачем надано суду належним чином завірені копії квитанцій про відправлення та отримання гідромоторів Nachi та Uchida за адресою ПП "Захід-Торг" від 20 вересня 2010 року та про їх зворотну доставку від 16 листопада 2010 року.

Крім того, факт здійснення ремонтних робіт гідромоторів також підтверджується актом приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об'єктів від 30 липня 2011 року, яким підтверджено перебування екскаватора гусеничного Hanix на неплановому ремонті з 22 вересня 2010 року по 16 листопада 2010 року.

Розрахунки проведено у безготівковій формі, що підтверджується платіжним дорученням №7976 від 22 вересня 2010 року, кредиторська заборгованість відсутня.

Позивач належним чином відобразив у бухгалтерському обліку вказану господарську операцію із контрагентом ПП "Захід-Торг".

Колегія суддів звертає увагу на те, що у податковому обліку понесені витрати на придбання товарів (робіт, послуг) мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, тобто первинними документами, що містять інформацію про фактичні господарські операції, розкривають їх зміст та обсяг.

З огляду на викладене, надані платником податків - ТОВ "Даноша" на підтвердження правомірності формування податкового кредиту за звітний період докази підлягають оцінці у зазначеному аспекті.

Як вбачається з матеріалів справи, надані позивачем первинні документи відповідають вимогам до первинних документів, передбачених п.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", містять вичерпні дані щодо переліку поставленого товару, наданих послуг, у повній мірі розкривають зміст та обсяг господарських операцій з ПП "Захід-Торг".

Доказів, які б вказували на недійсність чи підробку первинних документів або їх невідповідність нормативно-правовим актам податковий орган не надав, а тому вказані документи мають статус юридично значимих.

Разом з тим, податковий орган ставить під сумнів реальність вказаної господарської операції, мотивуючи це тим, що відповідно до податкової інформації, що міститься в АІС Податковий блок, у ПП "Захід-Торг" відсутні необхідні умови для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, а саме: складські приміщення, автомобільний чи інший транспорт, а також устаткування, що свідчить про неможливість ПП "Захід-Торг" самостійно здійснювати фінансово-господарську діяльність.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що немає законодавчого обмеження щодо використання у господарській діяльності лише власних основних засобів, тобто є можливість здійснення діяльності шляхом використання орендованих основних фондів, залучення трудових ресурсів на підставі укладення цивільно-правових договорів, зокрема, субпідрядних договорів, договорів оренди обладнання, транспортних засобів, тощо, з метою використання відповідних основних фондів, устаткування та інших ресурсів для забезпечення власної господарської діяльності та з метою виконання своїх зобов'язань перед позивачем.

Колегія суддів вважає, що відсутність у ПП "Захід-Торг" матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу), основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 814/937/15.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не спростовують відповідних висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Апелянт як на підтвердження факту порушення ТОВ «Даноша» податкового законодавства покликається, зокрема, на той факт, що позивач не надав копію договору про здійснення фінансово-господарської діяльності з ПП "Захід- Торг"

Колегія суддів не приймає до уваги такі покликання апелянта, оскільки договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку; відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 808/849/17 (провадження №К/9901/5662/17).

Колегія суддів також не приймає до уваги покликання апелянта на наявність деяких розбіжностей у поданій позивачем первинній документації, оскільки відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 26 червня 2018 року у справі №826/3006/14, наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних вказівок на безпосередню участь позивача у ймовірних зловживаннях пов'язаних з поставкою товару та його оподаткуванням у ланцюгу поставок, чи будь-яких доказів, які могли б свідчити про опосередковану чи пряму обізнаність позивача стосовно ймовірного порушення вимог податкового законодавства у ланцюгу поставок.

Неналежне виконання контрагентом своїх податкових обов'язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагента та, відповідно, недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування платником даних свого податкового обліку, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №820/3279/13-а.

Даючи оцінку покликанням апелянта на наявність вироку Сихівського районного суду м.Львова від 29 липня 2013 року у справі № 1319/5120/2012, яким ОСОБА_2 (власника ПП "Захід-Торг") визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.27, ч.2 ст.205 КК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність преюдиційності обставин, встановлених у ньому, оскільки господарські операції позивача із ПП "Захід-Торг" у межах кримінальної справи не досліджувались, а здійснення ОСОБА_2 реєстрації ПП "Захід-Торг" без мети здійснення підприємницької діяльності та номінальність його керівництва за відсутності інших обставин, які б свідчили про необґрунтованість податкової вигоди не може свідчити про безтоварність господарських операцій між позивачем та ПП "Захід-Торг".

Також відповідно до постанови Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №813/1974/17 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що визнання особи винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ст. 205 КК України з огляду на презумпцію невинуватості та індивідуальний характер юридичної відповідальності не призводить до автоматичного встановлення фактів незаконності формування податкового кредиту з ПДВ та валових витрат з податку на прибуток підприємств.

Колегія суддів при вирішенні цієї справи виходить із презумпції сумлінності платників податків та інших учасників правовідносин у економічній сфері, сутність якої полягає у тому, що дії платника податків, пов'язані з веденням господарської діяльності, економічно виправдані, а відомості, що містяться в його податковій та бухгалтерській та кадровій звітності, - є достовірними, якщо податковий орган не доведе, що такі відомості не відповідають дійсності. При цьому, обов'язок доведення таких фактів покладається на податковий орган у спосіб проведення перевірки та оформлення її результатів шляхом складення акту, який є носієм доказової інформації та повинен містити усі відомості про виявлені порушення законодавства.

Ч.2 ст.77 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, Калуською ОДПІ не доведено факт порушення ТОВ «Даноша» вимог чинного податкового законодавства при формуванні податкового кредиту за звітний період.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте на підставі помилкових висновків Калуської ОДПІ про порушення ТОВ «Даноша» (правонаступник ТОВ "Гудвеллі Україна") податкового законодавства, а тому правильно обрав спосіб захисту порушеного права позивача шляхом визнання спірного податкового повідомлення- рішення протиправним та його скасування.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги покликання представника позивача на те, що спірне податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням вимог п.86.9 ст.86 ПК України, оскільки ПК України містить обмеження лише щодо прийняття податкових повідомлень-рішень стосовно таких платників податків щодо посадових осіб яких відкрито кримінальне провадження; це правило не поширюється на контрагентів таких юридичних осіб, яким є позивач, а тому дія п.86.9 ст.86 ПК України на спірні правовідносини, не поширюється.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2019 року у справі №826/10838/15 (адміністративне провадження №К/9901/28061/18).

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29) .

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із ст.9 Контитуції України.

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні ВАТ «Нефтяная компания ЮКОС» проти РФ (Заява №14092/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що перша і сама важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в безперешкодне користування власністю повинне бути законним, тобто втручання має відповідати національному законодавству і бути достатньо зрозумілим, щоб дозволити заявнику передбачати наслідки своїх дій.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2012 року у справі № 2а-2799/12/0970 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.