Справа № 240/5108/19
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2019-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Житомир справа № 240/5108/19

категорія 112030600

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Нагірняк М.Ф.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердичівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Бердичівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дії щодо припинення виплати пенсії за жовтень та листопад 2018року та зобов'язання сплатити таку заборгованість.

Позовні вимоги Позивача мотивовані тим, що Позивач отримує пенсію по інвалідності. З жовтня 2014року Позивач перебуває на обліку в Бердичівському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області як тимчасово переміщена особа для отримання соціальних виплат, в тому числі пенсії. З 16 травня по 25 травня 2018 року Позивач за сімейними обставинами тимчасово перебувала в місті Луганськ, що із незрозумілих для Позивача причин стало підставою для припинення нарахування та виплату її пенсії з 01.10.2018року по 30 листопада 2018року.

На думку Позивача, такі дії Відповідача не відповідають вимогам чинного законодавства і протирічать ст.ст. 46 та 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Ухвалою від 11.04.2019року Житомирського окружного адміністративного суду справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач в судове засідання не прибула, її представник подала до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник Відповідача, Бердичівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, 24.04.2019року направив відзив на позов, в якому проти позову заперечується. Зазначено, що Позивачу, як внутрішньо переміщеній особі, з жовтня 2014року проводилися виплати пенсії по інвалідності у зв'язку з реєстрацію її тимчасового проживання в місті Бердичеві. 08.10.2018року до Відповідача надійшла інформація про перетин Позивачем кордону щодо виїзду на окуповану територію та відсутності інформації щодо її в'їзду з окупованої території на місце тимчасового проживання. По цій причині, на думку представника Відповідача, Позивачу як внутрішньо переміщеній особі правомірно припинено виплату пенсії з 01.10.2018року по 30 листопада 2018року. З 01.12.2018року Позивачу поновлено виплату такої пенсії.

В судове засідання представник Відповідача не прибула, подала до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши в порядку письмового провадження подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та підстав призначення пенсії, в тому числі зі зниженням пенсійного віку, регулюються правовими нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV (надалі-Закон N 1058-IV), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Судом встановлено та визнається представником Відповідача, що з жовтня 2014року Бердичівським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області Позивачу проводилися виплати пенсії по інвалідності у зв'язку з реєстрацію її тимчасового проживання в місті Бердичеві.

Судом встановлено та визнається представником Відповідача, що Позивачу не виплачена пенсії за жовтень та листопад 2018року, а з 01.12.2018року нарахування та виплату пенсії поновлено.

Суть спору між сторонами в даній справі зведена виключно до правомірності дій Відповідача щодо невиплати пенсії Позивачу за жовтень та листопад 2018року.

Як зазначено в листі Відповідача від 17.12.2018року (а.с.19), та відповідно до доводів представника Відповідача, наведених у відзиві на позов, припинення виплати пенсії Позивачу було зумовлено виключно надходженням інформація про перетин Позивачем 16.05.2018року кордону щодо виїзду на окуповану територію та відсутності інформації щодо її в'їзду з окупованої території на місце тимчасового проживання.

Такі доводи Відповідача не відповідають вимогам чинного законодавства з огляду на таке.

Так, приписами частини першої статті 49 Закону N 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд вважає безпідставними доводи представника Відповідача, що припинення виплати пенсії Позивачу було зумовлено вимогами постанови КМ України від 8 червня 2016 р. N 365 про затвердження Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування (далі - Постанова КМУ N 365), тобто в інших випадках, передбачених законом.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Частиною третьою статті 4 Закону N 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону N 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду України накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон N 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом N 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Така правова позиція викладена у Рішенні Верховного Суду у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі від 03.05.2018 р. (справа N805/402/18), яке набрало чинності згідно з постановою Верховного Суду від 4 вересня 2018 року. В розумінні вимог ст.ст.242,291 КАС України такі правові висновки Верховного Суду підлягають врахуванню судом при розгляді типової справи.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону N 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Проте оскаржуваними діями Відповідача виплата пенсії Позивачу за жовтень та листопад 2018року не була здійснена виключно у зв'язку із надходженням інформація про перетин Позивачем 16.05.2018року кордону щодо виїзду на окуповану територію та відсутності інформації щодо її в'їзду з окупованої території на місце тимчасового проживання.

Водночас Закон N 1058-IV не передбачає такої підстави припинення виплати пенсії, як надходженням інформація про перетин Позивачем 16.05.2018року кордону щодо виїзду на окуповану територію та відсутності інформації щодо її в'їзду з окупованої території на місце тимчасового проживання.

Відповідно до вимог ст.7 КАС України суд зазначає про пріоритетність застосування положень ст. 49 Закону N 1058-IV, а тому доводи Відповідача щодо необхідності застосування норм постанови Кабінету КМУ N 365 є безпідставними.

При цьому суд враховує, що Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, дії Бердичівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, не відповідають вимогам обґрунтованості, добросовісності, запобігання дискримінації, пропорційності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому є протиправними, а позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Порушене право Позивача підлягає поновленню шляхом зобов'язання Бердичівське об'єднане управління Пенсійного фонду України у Житомирській області виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за жовтень та листопад 2018року.

Відповідно до вимог ст.ст.139-143 КАС України підстави для стягнення або відшкодування судових витрат по даній справі відсутні.

Керуючись вимогами ст.ст.2,90,139-143,242-246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити, визнати неправомірними дії Бердичівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Бердичівське об'єднане управління Пенсійного фонду України у Житомирській області (вул. Л. Карастоянової, 29 м. Бердичів, Житомирська область, 13312, ) виплатити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) пенсію по інвалідності за жовтень та листопад 2018року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк