Справа № 803/1317/13-а
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2951/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання - Чопко Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року у справі № 803/1317/13-а за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

суддя в 1-й інстанції - Волдінер Ф. А.,

час ухвалення рішення - 22.12.2018 року, 11:37 год.,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 29.12.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ФОП ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби (правонаступник - Луцька ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області), в якому просила скасувати податкове повідомлення-рішення № від 19 березня 2013 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ із вироблених в Україні товарів на загальну суму 91661,14 грн. в тому числі: за основним платежем - 73329,00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - 18332,14 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2013 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Ківерцівської МДПІ Волинської області № від 19 березня 2013 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року апеляційну скаргу Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області задоволено, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2013 року в адміністративній справі № 803/1317/13-а скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач оскаржила його в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 28 серпня 2018 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2014 року у справі №803/1317/13-а скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вказане судове рішення мотивоване тим, що при вирішенні питання щодо необхідності суб'єкта господарської діяльності зареєструватись платником податку на додану вартість перевірці підлягають обставини щодо перевищення такою особою суми загального доходу від здійснення операцій з поставки товарів (послуг) протягом останніх дванадцяти календарних місяців у розмірі 300000,00 грн., без урахування суми податку на додану вартість, включеної до ціни товарів (послуг), разом з тим, судами не перевірено чи визначена зазначена сума виручки ФОП ОСОБА_1 податковим органом з урахуванням чи без врахування суми податку на додану вартість.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби № від 19 березня 2013 року.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відповідно до п.201.8 ст.201 ПК України право на нарахування податку та виписування податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованими платниками ПДВ, а оскільки позивач - ФОП ОСОБА_1 перебувала на загальній системі оподаткування та не була платником ПДВ, то останньою не могло бути нараховане ПДВ на ціну товарів. Враховуючи наведене, апелянт вважає, що сума виручки позивача, отриманої у період, що підлягав перевірці, у розмірі 315038 грн. повністю підпадають під визначення суми без урахування ПДВ відповідно до п.181.1 ст.181 ПК України, а тому висновки контролюючого органу про заниження позивачем суми ПДВ у зв'язку з неподанням заяви про реєстрацію платником ПДВ при перевищенні обсягів 300000 грн. є правильними. Таким чином, спірне податкове повідомлення - рішення прийняте правомірно. Крім того, апелянт зазначив, що порушення процедури призначення та проведення перевірки не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки правові наслідки дій щодо призначення та проведення перевірки є вичерпаними, після проведення перевірки права особи порушують лише наслідки її проведення. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача (апелянта) - ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача - ОСОБА_3 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 червня 2007 року позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець, та постановлена на облік як платник податків у Ківерцівській МДПІ з 02 липня 2007 року за № 1623.

ФОП ОСОБА_1 перебувала на загальній системі оподаткування та не була платником ПДВ.

28 січня 2013 року Ківерцівською МДПІ прийнято наказ № 3 «Про проведення невиїзної документальної перевірки ФОП ОСОБА_1.»; вказана перевірки призначена на підставі п.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України, термін проведення перевірки - 29 січня 2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 20 по 22 лютого 2013 року Ківерцівською МДПІ проведено невиїзну документальну перевірку ФОП ОСОБА_1, якою встановлено порушення позивачем п.181.1, п.183.2 ст.181 ПК України в частині неподання заяви про реєстрацію платником ПДВ при перевищенні обсягів 300000 грн., що призвело до заниження суми ПДВ за період з червня 2011 року по січень 2013 року на суму 73328,55 грн.

За результатами перевірки складено акт №103/2301/НОМЕР_2 від 27 лютого 2013 року.

19 березня 2013 року на підставі вказаного акта Ківерцівська МДПІ прийняла податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ із вироблених в Україні товарів на загальну суму 91661,14 грн. в тому числі: за основним платежем - 73329,00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - 18332,14 грн.

Позивач скористалася правом досудового врегулювання цього податкового спору та оскаржила вказане податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку.

Рішенням Державної податкової служби у Волинській області №С/238/10.7-06 від 21 травня 2013 року скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено частково, податкове повідомлення-рішення частково скасоване в сумі 3008,00 грн. основного платежу та 1870,36 грн. застосованої штрафної санкції, разом на суму 4878,36 грн., у іншій частині залишено без змін.

Вважаючи, що спірне податкове повідомлення-рішення є неправомірним та підлягає скасуванню, позивач звернулася в суд з вказаним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом порушено процедуру призначення та проведення документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1, оскільки наказ Ківерцівської МДПІ №32 від 28 січня 2013 року винесений за відсутності підстав, передбачених п.79.2 ст.79 ПК України - без надіслання позивачу обов'язкового письмового запиту, також позивачу не було вручено під розписку до проведення перевірки копію вказаного наказу. Крім того, при проведенні перевірки податковим органом в порушення п.181.1 ст.181 ПК України не відраховано з виручки ФОП ОСОБА_1 суми ПДВ, внаслідок чого відповідач дійшов помилкового висновку про перевищення позивачем встановленої цією нормою граничної суми у 300000 грн. Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте на підставі помилкових висновків Ківерцівської МДПІ про порушення ФОП ОСОБА_1 податкового законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до приписів п.21.1.1ст.21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

П.21.1.2 -21.1.4 ст.21 ПК України передбачає, що посадові особи контролюючих органів зобов'язані забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Згідно з п.75.1 ст.75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи органу державної податкової служби і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні органу державної податкової служби.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 20 по 23 лютого 2013 року Ківерцівська МДПІ провела документальну невиїзну перевірку, результати якої оформлено актом №103/2301/НОМЕР_2 від 27 лютого 2013 року.

Підставою для проведення перевірки стало подання підприємцем до податкової інспекції щомісячних звітів про використання РРО за період з червня 2010 року по травень 2011 року, які були виявлені відділом оподаткування фізичних осіб.

Вказана перевірка призначена на підставі наказу Ківерцівською МДПІ № 32 від 28 січня 2013 року «Про проведення невиїзної документальної перевірки ФОП ОСОБА_1.», у якому зазначено, що вказана перевірки призначена на підставі п.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України регулює порядок проведення документальних позапланових перевірок.

Відповідно до пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин, зокрема, за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит органу державної податкової служби протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

Як вбачається з матеріалів справи, Ківерцівська МДПІ не надсилала ФОП ОСОБА_1 обов'язковий письмовий запит для надання платником податків пояснень щодо можливого порушення податкового законодавства.

Вказана обставина відповідачем не спростована, доказів, які б стверджували протилежне суду не надано.

П.78.4 ст.78 ПК України передбачає, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник органу державної податкової служби приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Згідно з п.79.2 ст.79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Таким чином, платник податків має право бути повідомлений належним чином про дату та час проведення перевірки до початку проведення такої.

Крім того, позивачу не було вручено під розписку до проведення перевірки копію наказу про її проведення та письмове повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Вказані обставини відповідачем не спростовані, доказів, які б стверджували протилежне суду не надано.

Крім того, в порушення вимог ст.82 ПК України, спірна перевірка мала бути проведена протягом 10 робочих днів з 29 січня 2013 року (день початку перевірки, зазначений в наказі), а фактично була проведена з порушенням встановленого строку - у період з 20 по 22 лютого 2013 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що контролюючим органом порушено процедуру призначення та проведення документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1

При цьому, колегія суддів відхиляє покликання апелянта на те, що вказані процедурні порушення не впливають на правомірність прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, оскільки, враховуючи той факт, що було проведено документальну невиїзну перевірку, встановлені процедурні порушення вплинули на можливість позивача захистити свої права під час проведення такої перевірки, зокрема, щодо шляхом надання відомостей про обсяги задекларованої виручки за період, що підлягав перевірці.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість висновків податкового органу про порушення позивачем п.181.1, п.183.2 ст.181 ПК України в частині неподання заяви про реєстрацію платником ПДВ при перевищенні обсягів 300000 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до ст.180 ПК України платником податку ПДВ є, зокрема, будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку ПДВ у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник цього податку.

Згідно з п.181.1 ст.181 ПК України, у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000,00 гривень (без урахування податку на додану вартість),така особа обов'язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених ст.183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Судом першої інстанції встановлено, що у періоді, який підлягав перевірці, позивач не була платником єдиного податку та знаходилася на загальній системі оподаткування.

Таким чином, у разі нарахування (сплати) особі протягом останніх 12 календарних місяців загальної суми від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню, сукупно перевищує 300000 грн. (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання).

Разом з тим, положення «без урахування податку на додану вартість» необхідно розуміти як необхідність вирахування суми податку на додану вартість із загальної суми із здійснення операцій з постачання товарів, в іншому випадку вказане правове положення не матиме застосування, оскільки відповідні норми стосуються осіб, що не є платниками податку на додану вартість та відповідно не пов'язані з жодним іншим податком на додану вартість, окрім того, що сплачується ними при придбанні товарів (послуг).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09 серпня 2018 року у справі №811/1367/13-а, і відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Судом першої інстанції досліджено надані позивачем оригінали закупівельних накладних за період з червня 2010 року по травень 2011 року, якими підтверджено, що ФОП ОСОБА_1 отримано та оплачено підакцизних товарів на суму без ПДВ 238563 грн., сума ПДВ становить 47669 грн.

Таким чином, сума отриманої виручки складає 267369 грн. і не перевищує встановлену ПК України норму для реєстрації платником ПДВ.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню нарахована за останніх 12 календарних місяців, сукупно не перевищила 300000 гривень, то у позивача не виникло обов'язку реєстрації як платник податку на додану вартість.

Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте на підставі помилкових висновків Ківерцівської ОДПІ про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог п.181.1, п.183.2 ст.181 ПК України, а тому підлягає скасуванню.

При цьому, колегія суддів відхиляє покликання апелянта на те, що оскільки позивач перебувала на загальній системі оподаткування та не була платником ПДВ, то останньою не могло бути нараховане ПДВ на ціну товарів, оскільки до загальної суми від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з розділом VІ ПК України (податок на доходи фізичних осіб), не включаються суми ПДВ з реалізованих суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29) .

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із ст.9 Контитуції України.

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні ВАТ «Нефтяная компания ЮКОС» проти РФ (Заява №14092/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що перша і сама важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в безперешкодне користування власністю повинне бути законним, тобто втручання має відповідати національному законодавству і бути достатньо зрозумілим, щоб дозволити заявнику передбачати наслідки своїх дій.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року у справі № 803/1317/13-а - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.