Справа № 360/1432/19
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

02 травня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1432/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 03 квітня 2019 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - відповідач, ГУПФУ в Луганській області) з такими вимогами:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років;

2) скасувати рішення відповідача від 13.03.2019 № 16 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років;

3) зобов'язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнений з військової служби та деяких інших осіб».

В обґрунтування вимог зазначено, що позивач, дільничний офіцер поліції сектору превенції Кремінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - ГУНП в Луганській області) від 27.08.2018 № 398 о/с звільнений зі служби з поліції згідно з пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України «Про національну поліцію України», на підставі рапорту та свідоцтва про хворобу від 17.08.2018 № 288, виданого медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «ТМО МВС України по Луганській області».

Відповідно до пункту «б» статті 20 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» по лінії Національної поліції України з 01.09.2018 позивачу призначено пенсію по інвалідності.

Вислуга років на день звільнення у календарному обчислені склала 23 роки 02 місяця 00 днів, у пільговому обчисленні 28 років 09 місяців 25 днів, що підтверджено витягом із наказу ГУНП в Луганській області від 27.08.2018 № 398 о/с.

Позивач 04.03.2019 звернувся до відповідача із заявою про призначення пільгової пенсії за вислугою років з усіма необхідними для вирішення цього питання документами.

Рішенням від 13.03.2019 № 16 відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, скільки на день звільнення наявна календарна вислуга років не відповідає умовам призначення такої пенсії, які визначені пунктом «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Позивач вважає, що відповідач порушив його право на пенсійне забезпечення, безпідставно відмовивши в призначенні пільгової пенсії за вислугою років, оскільки згідно з пунктом 3 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, визначено, що до вислуги років для призначення пенсій зараховується на пільгових умовах час проходження служби особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби.

Таким чином, позивач вважає, що при призначенні пенсій, згідно з пунктом «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» враховується саме пільгова вислуга років, яка у позивача дорівнює 28 рокам 09 місяцям 25 дням та є достатньою для призначення пенсії за вислугою років.

На підставі вищевикладеного, позивач вважає, відмову протиправною та просить суд зобов'язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Ухвалою суду від 04 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (арк. спр. 1-2).

Від представника відповідача через відділ діловодства, обліку та звернень громадян (канцелярію) суду 15 квітня 2019 року за вх. № 20700/2019 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення вимог з таких підстав (арк. спр. 22).

З посиланням на статті 2, 12, 17 Закону № 2262-ХІІ відповідач зауважує, що цим Законом в імперативній формі визначений календарний строк служби особи в поліції, який обчислюється саме з використанням певної кількості календарних років та певної кількості календарних місяців, після настання якого особа має право на призначення пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ. Для призначення пенсії за пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ необхідно, щоб на час звільнення зі служби з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року вислуга років складала 23 роки та 6 місяців і більше. У свою чергу, позивач звільнений з вислугою років у календарному обчисленні 23 роки 09 місяців. У зв'язку з чим у позивача відсутнє право на призначення пенсії за пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ.

Крім того, представник відповідача зазначив, що відповідно до статті 10 Закону № 2262-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 № 1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» з 01.01.2007 до органів Пенсійного фонду України передані функції з призначення (перерахунку) і виплати пенсій військовослужбовцям. Питання визначення грошового забезпечення для призначення пенсії та обчислення вислуги років належить до компетенції уповноважених структурних підрозділів силових міністерств та відомств, з якого особу звільнено зі служби.

Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що наданими для призначення пенсії документами право позивача на призначення пенсії за вислугою років за пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ не підтверджено, оскільки у позивача відсутня календарна вислуга років, встановлена цією нормою.

Також від позивача 17 квітня 2019 року за вх. № 21254/2019 надійшла відповідь на відзив (арк. спр. 28-31), в якій додатково зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів; особам, які проходять службу у воєнізованих формуваннях і установах виконання покарань, призначених для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, - один місяць служби за півтора місяця, а в установах виконання покарань, призначених для тримання і лікування інфекційних та психічно хворих засуджених, - один місяць служби за два місяці за переліком посад і в порядку, що затверджуються Міністерством юстиції України. Наведене, на думку позивача, беззаперечно свідчить, що спеціальним Законом встановлено обчислення вислуги років на пільгових умовах.

Також позивач зауважує, що положеннями статей 17-1, 17-2 Закону № 2262-ХІІ та постанови КМУ № 393 передбачено визначення вислуги років у пільговому обчисленні, а тому, посилання відповідача на необхідність врахування виключно календарної вислуги років є необґрунтованими та суперечать положенням цих статей Закону № 2262-ХІІ та статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України». Позивач зауважує, що у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 750/9775/16-а висловлено правову позицію, що можливість пільгового обчислення періоду проходження військової служби є похідною від визначальної підстави і має пов'язуватися не з категорією працівників, що реалізують право на пенсію за вислугу років, а зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті проходження військової служби в певний, визначений у законодавчому порядку період часу. У вказаному рішенні зазначено, що до актів правового регулювання умов і порядку призначення пенсій за вислугу років належать і ті правові акти, які передбачають пільгове (кратне) обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, що дає право на призначення й отримання різних видів пенсій та соціального забезпечення.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.

З копії паспорта громадянина України (арк. спр. 11), довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (арк. спр. 12), пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (арк. спр. 14) судом встановлено такі відомості про позивача: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: 93010, АДРЕСА_1, отримує пенсію по інвалідності.

Позивач звернувся до ГУПФУ в Луганській області із заявою 01 березня 2019 року про призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», до якої додав заяву про призначення пенсії за формою, встановленою Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», та копію витягу з наказу ГУНП в Луганській області від 27.08.2018 № 389 о/с (арк. спр. 23-25).

Дослідженням копії витягу з наказу ГУНП в Луганській області від 27.08.2018 № 389 о/с встановлено, що позивач звільнений зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 31.08.2018, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 23 роки 02 місяці 00 днів, у пільговому обчисленні: 28 років 09 місяців 25 днів (арк. спр. 25).

Дослідженням копії трудової книжки позивача від 06.07.1993 БТ-ІІ № 5526546, зокрема, встановлено, що з 23.10.2006 по 30.11.2016 позивач проходив службу на посадах начальницького складу органах Державної кримінально-виконавчої служби України безперервно 10 років 01 місяць 07 днів (записи № 8 та № 9); з 18.03.2017 по 31.08.2018 проходив службу в Національній поліції України (записи № 12 та № 13) (арк. спр. 9-10).

Рішенням ГУПФУ в Луганській області від 13.03.2019 № 16 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно з особистою заявою від 04.03.2019, оскільки наявна на день звільнення календарна вислуга років не відповідає умовам призначення такої пенсії, які визначені пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ (арк. спр. 16, 26).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Так, умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Пунктом «б» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Одночасно частиною першою статті 17 Закону № 2262-ХІІ визначено вичерпний перелік видів служби та періодів часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом.

Частиною другої статті 17 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Згідно з частиною четвертою статті 17 Закону № 2262-ХІІ при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що в Законі № 2262-ХІІ не вказано, що пенсію за вислугу років можна призначати особам при наявності 23 років та 6 місяців і більше вислуги років, обчисленої на пільгових умовах.

Вказаним Законом чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається за наявності 23 календарних років та 6 місяців і більше; міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

Суд зауважує, що календарний рік - це проміжок часу від першого до останнього дня того чи іншого року по календарю; рік, який особа фактично відпрацювала на займаній посаді.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що законодавець у назві статті 17 Закону № 2262-ХІІ використовує формулювання: види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років «для призначення пенсії». Однак, саме календарна вислуга років є визначальною для набуття права на призначення такої пенсії.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 295/6301/17 (номер рішення в ЄДРСР 73042834), від 19 вересня 2018 року у справі № 725/1959/17 (номер рішення в ЄДРСР 76613907), від 22 листопада 2018 року у справі № 161/4876/17 (номер рішення в ЄДРСР 78022536), від 22 січня 2019 року у справі № 295/10742/16-а (номер рішення в ЄДРСР 79381274).

Вищеописаними письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджено, що вислуга років позивача у календарному обчисленні становить 23 роки 02 місяця 00 днів.

Відповідно, суд дійшов висновку, що наявної у позивача вислуги років не достатньо для призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ.

Надаючи правову оцінку посиланням позивача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі - Постанова № 393), відповідно до якої позивачу (на думку позивача) для призначення пенсії у вислугу років має зараховуватися пільговий стаж, суд виходить з такого.

Згідно з частиною четвертою статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Оскільки приписи пункту 3 Постанови № 393 суперечать приписам пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ, застосуванню підлягають саме положення Закону № 2262-ХІІ, як правового акта, що має вищу юридичну силу.

Всі інші твердження позивача не спростовують тієї обставини, що для отримання права на призначення пенсії за пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ обов'язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному Законом розмірі, а до цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні Законом не передбачено, відповідно, не можуть вплинути на рішення суду по справі.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов'язаний оцінити, виконуючи свої зобов'язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на обставини справи, враховуючи, що на день звільнення позивача зі служби його календарна вислуга років не відповідає умовам призначення пенсії за пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно прийнято рішення від 13.03.2019 № 16 про відмову в призначенні пенсії, відповідно у суду відсутні підстави для визнання такого рішення протиправним та скасування.

Інші позовні вимоги є похідними від вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення ГУПФУ в Луганській області від 13.03.2019 № 16, оскільки їх задоволення залежить від задоволення основної вимоги, відповідно у їх задоволенні слід також відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що за правилами, визначеними статтею 139 КАС України, у разі відмови у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: 93010, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (місце знаходження: 93404, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Шевченка, будинок 9, код за ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова