Справа № 0640/4691/18
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/4691/18

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Семенюк Микола Миколайович

Суддя-доповідач - Кузьмишин В.М.

24 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Совгири Д. І. Курка О. П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Самчик А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року (проголошено в м. Житомир 29.11.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про стягнення 74038,00 грн. та 100000 грн. моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути компенсацію за порушення трудового законодавства та моральну шкоду.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини між сторонами мали місце в 2015-2016 роках, а датою фактичного розрахунку з позивачем є 11 липня 2016 року, що підтверджено платіжним дорученням №288 від 11.07.2016 відповідно до якого, відповідачем перераховано позивачу кошти у сумі 31912,36 грн., з позначкою - «Виплата з/п за час вимушеного прогулу з 11.07.15 по 30.06.16; постанова №806/3018/15 від 29.06.2016, відом. б/н від 11.07.16».

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду з підстав, передбачених п.8 ч.1 ст. 240 КАС України.

Не погодившись з ухвалою, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховано ту обставину, що відповідачем не проведено розрахунок за час вимушеного прогулу з 01.07.2016 року по 18.09.2016 року.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні вказала на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просила суд залишити без змін ухвалу суду першої інтсанції.

Колегія суддів, заслухавши сторін, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

На підставі ч.3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з п.8 ч.1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, що спірні правовідносини між сторонами виникли в 2015-2016 роках, а фактичний розрахунок з позивачем відбувся 11 липня 2016 року.

При цьому, ОСОБА_2 з позовом до суду звернулася 01 жовтня 2018 року.

Відповідно ст. 116 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (…).

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовано Законом України №2050-ІІІ від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати, прийнятим для реалізації згаданого Закону та затвердженим Кабінетом Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Згідно ст.ст.1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Тобто, дія вказаних нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Отже, за умови порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, підприємство, установа чи організація повинна нарахувати зазначену компенсацію. В разі її не нарахування особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Як визначено частиною 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Поряд із цим ч.3 ст. 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, позивач, в разі порушення свого права повинен звернутися до суду в тримісячний термін, коли він дізнався або повинен був дізнатися про таке порушення.

Оскільки фактичний розрахунок за судовим рішенням з позивачем відбувся 11 липня 2016 року, тому днем, коли позивач повинен був дізнатися про порушення його права є саме 11 липня 2016 року.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей117, 237-1 цього Кодексу вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, при визначенні початку перебігу строку до уваги береться момент, коли особа фактично дізналася про наявність відповідного порушення, а також, чи мала особа реальну можливість дізнатися про наявність порушення її прав, свобод та інтересів. Тобто, в разі, якщо особа не знала про порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.

При цьому колегія суддів наголошує, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Так, у справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії» Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду.

У Справі «Пономарьов проти України» Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Таким чином дізнавшись про порушення свого права у 2016 році позивач повинен був звернутися до належного адміністративного суду з адміністративним позовом протягом трьох місяців, однак, він звернувся лише 1 жовтня 2018 року, при цьому відсутні поважні причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду в зв'язку з порушенням строку звернення до суду з цим позовом та ненаданням доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 травня 2019 року.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Совгира Д. І. Курко О. П.