Справа № 800/551/17
Суддя: Князєв Всеволод Сергійович
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 800/551/17

Провадження № 11-24заі19

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

головуючого судді-доповідача Князєва В. С.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю секретаря судового засідання Орєшко Ю. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

представник відповідача - Русакова І. Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

за апеляційними скаргами Вищої ради правосуддя та ОСОБА_3 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2018 року (судді Васильєва І. А., Пасічник С. С., Юрченко В. П., Ханова Р. Ф., Хохуляк В. В.),

У С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову просила: визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 07 листопада 2017 року № 3603/0/15-17 «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва»; зобов'язати ВРП прийняти рішення про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва.

2. На обґрунтування наведених у позові вимог ОСОБА_3 зазначила, що ВРП ухвалила оскаржуване рішення з порушенням закріпленого статтями 21, 24 Конституції України принципу рівності, оскільки за аналогічних обставин щодо інших суддів вирішувала це питання позитивно для них. Позивач стверджує, що ВРП порушила її право на участь у процесі прийняття рішення щодо неї. Крім того, вважає, що ВРП не дотрималася гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) права на повагу до приватного і сімейного життя та принципу юридичної визначеності, передбаченого статтею 6 Конституції України. Так, у законодавстві України не конкретизовано, що саме слід вважати «іншими обставинами», які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням, і це надає ВРП необмежену можливість застосовувати цей критерій до будь-якої провини судді. Таким чином, на переконання позивача, у спірному рішенні немає посилання саме на визначену законом підставу для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду. Також позивач зауважує, що в разі відмови у внесенні подання Президенту України про призначення на посаду судді особа позбавлена тих прав і гарантій, які вона має у випадку дисциплінарного провадження та звільнення її з посади, що порушує принципи рівності і верховенства права у контексті юридичної визначеності. У позовній заяві акцентовано й на непослідовності висновків ВРП, яка вказала на існування обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади в разі призначення ОСОБА_3 на посаду судді, хоча Перша Дисциплінарна палата ВРП за результатами перевірки цих же обставин не знайшла підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. На думку ОСОБА_3, відповідач не мав правових підстав для ухвалення рішення про відмову у внесенні Президенту України подання про призначення її на посаду.

3. У заяві про зміну підстав позову позивач ОСОБА_3 додала, що вважає протиправними дії ВРП стосовно оцінки судді на предмет доброчесності та професійної етики при ухваленні нею судового рішення від 05 грудня 2013 року, оскільки на той час законом не була передбачена потреба відповідати цим критеріям. У цій же заяві ОСОБА_3 указала на те, що ВРП не в праві надавати оцінку ухваленому суддею рішенню чи досліджувати обставини та мотиви його прийняття. Підкреслила, що дисциплінарна палата ВРП, відмовляючи у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності, підтвердила відсутність у її діях грубого порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду. До того ж, обставини щодо порушення суддею ОСОБА_3 норм процесуального права при ухваленні згаданого судового рішення були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) під час розгляду питання про рекомендування цієї судді для обрання на посаду безстроково.

Короткий зміст рішення суду попередньої інстанції

4. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 19 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 задовольнив частково, визнав протиправним та скасував рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3603/0/15-17 «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва». У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

5. Задовольняючи позов у частині визнання протиправним і скасування спірного рішення ВРП, суд першої інстанції виходив з того, що покладені в основу цього рішення обставини не могли не бути предметом розгляду ВККС, яка володіла інформацією про ухвалене суддею ОСОБА_3 рішення від 05 грудня 2013 року щодо обмеження мирних зібрань та про наявність поданих з цих підстав дисциплінарних скарг на суддю. Крім того, за висновком суду, установлені ВРП ознаки дисциплінарного проступку, за який закінчився строк притягнення до відповідальності, не свідчать про невідповідність кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики або про існування інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням. Суд також послався на непослідовність дій ВРП при прийнятті рішень за результатами розгляду рекомендацій ВККС щодо призначення суддів за подібних обставин.

6. Відмовляючи в задоволенні позову в частині зобов'язання ВРП ухвалити рішення про внесення Президенту України подання щодо призначення ОСОБА_3 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва, суд попередньої інстанції мотивував свої висновки тим, що скасування рішення ВРП не зумовлює автоматичного прийняття ВРП протилежного за змістом рішення, без проходження певної процедури, передбаченої Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційних скарг

7. Позивач та відповідач не погодилися з рішенням суду першої інстанції та подали апеляційні скарги.

8. Позивач ОСОБА_3 порушує питання про скасування судового рішення в частині відмови в задоволенні її позовних вимог і ухвалення нового рішення в цій частині - про задоволення позову. Вважає, що саме лише скасування спірного рішення ВРП без зобов'язання її ухвалити протилежне за змістом рішення, не може бути визнане ефективним засобом відновлення її порушених прав. ОСОБА_3 не погоджується з висновком суду про потребу проходження певної процедури. Зауважує, що отримала позитивні рекомендації від ВККС та члена ВРП (доповідача) стосовно призначення її на посаду судді безстроково, пройшла люстраційну перевірку і не має дисциплінарних стягнень. Таким чином, вважає, що вже пройшла передбачену законом процедуру для призначення на посаду судді безстроково, будь-яких інших процедур законом не передбачено, тому єдиним ефективним способом захисту її порушених прав є зобов'язання ВРП ухвалити рішення про внесення Президентові України відповідного подання.

9. ВРП у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні. На переконання ВРП, суд не мав правових підстав для визнання протиправним і скасування ухваленого нею рішення, а зроблені судом висновки є необґрунтованими. Зазначає, що на ВРП покладено обов'язок з формування високопрофесійного корпусу суддів, представники якого мають викликати довіру у громадян. Наявність або відсутність сумніву щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики, а також наявність обставин, які можуть викликати суспільну недовіру до суду, у випадку призначення кандидата на посаду судді ґрунтується на внутрішній оцінці кожного члена ВРП, який бере участь у голосуванні й ухваленні рішення, сукупності усіх чинників, які стосуються кандидата. ВРП наголосила, що в спірному рішенні містяться посилання на підстави відмови у внесенні Президенту України відповідного подання та мотиви, з яких ВРП дійшла таких висновків. Відповідач зауважив, що критерії оцінки кандидата під час вирішення питань щодо притягнення судді до дисциплінарної відповідальності та внесення Президентові України подання про призначення на посаду судді безстроково різняться, ці процедури переслідують різну мету і їх не можна ототожнювати, тому не виключено, що обставини, визнані недостатніми для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, можуть викликати суспільну недовіру до суду в разі призначення на посаду судді безстроково.

Позиція учасників справи щодо апеляційних скарг

10. Позивач ОСОБА_3 подала відзив, у якому просить залишити апеляційну скаргу ВРП без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у частині визнання протиправним та скасування спірного рішення ВРП - без змін. Вважає, що наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог.

11. Від ВРП відзиву на апеляційну скаргу позивача не надходило.

12. У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити з наведених у ній мотивів. Апеляційну скаргу відповідача просила залишити без задоволення.

13. Представник ВРП у судовому засіданні підтримав подану відповідачем апеляційну скаргу, водночас заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Рух апеляційних скарг

14. ВеликаПалата Верховного Суду ухвалами від 22 січня та 05 лютого 2019 року відкрила провадження за апеляційними скаргами ВРП та ОСОБА_3

15. Ухвалою від 05 лютого 2019 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні, про що повідомлено учасників справи.

Установлені судом обставини справи

16. Указом Президента України від 10 листопада 2009 року № 919 ОСОБА_3 призначено на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду строком на п'ять років.

17. Указом Президента України від 15 червня 2012 року № 395/2012 ОСОБА_3 переведено суддею в межах п'ятирічного строку до Окружного адміністративного суду міста Києва.

18. 16 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до ВККС із заявою про рекомендування її для обрання на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково.

19. ВККС рішенням від 23 вересня 2016 року № 147/бо-16 рекомендувала ОСОБА_3 для обрання на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково.

20. 28 жовтня 2016 року Верховна Рада України передала зазначену рекомендацію ВККС та інші матеріали до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) відповідно до вимог пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».

21. 05 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя», пунктом 13 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що матеріали та рекомендації ВККС про обрання суддів безстроково, щодо яких на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» рішення не прийнято, розглядаються ВРП в порядку, встановленому главою 2 розділу II цього Закону.

22. 25 жовтня 2017 року член ВРП склав висновок, у якому запропонував рекомендувати ВРП прийняти рішення про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково.

23. ВРП, розглянувши рекомендацію ВККС, матеріали про обрання ОСОБА_3 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково та висновок члена ВРП, прийняла рішення від 07 листопада 2017 року № 3603/0/15-17, яким відмовила у внесенні Президентові України відповідного подання.

24. Обґрунтовуючи своє рішення, ВРП спиралася на обставини, з'ясовані Першою Дисциплінарною палатою ВРП під час розгляду дисциплінарної справи щодо судді ОСОБА_3, в межах якої надавалася оцінка діям судді щодо обмеження мирних зібрань у грудні 2013 року згідно з ухваленим нею судовим рішенням.

25. Зокрема, за висновком дисциплінарного органу ВРП, установлене постановою судді ОСОБА_3 від 05 грудня 2013 року обмеження на проведення мирних зібрань фактично становило не обмеження такого права, а його заборону, це стосувалося невизначеного кола осіб та значної території, яку також не було визначено конкретно (зазначено «… та прилеглій території»). Висновки суду щодо існування загрози здоров'ю населення або правам і свободам інших людей внаслідок проведення масового заходу ґрунтувалися на припущеннях, не стосувалися реальної небезпеки заворушень чи вчинення кримінальних правопорушень. Судом не обґрунтовано висновку щодо потреби встановлення заборони на проведення мирних зібрань саме на період з 05 грудня 2013 року по 07 січня 2014 року. Не залучено до судового розгляду осіб, питання про права й обов'язки яких було вирішено.

26. Перша Дисциплінарна палата ВРП зазначила, що допущені суддею ОСОБА_3 порушення норм процесуального права могли бути підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності, однак вважала, що ці порушення не були умисними, не містили ознак істотного дисциплінарного проступку, до того ж урахувала, що сплинув строк притягнення до дисциплінарної відповідальності, тому рішенням від 02 серпня 2017 року № 2333/1дп/15-17 відмовила у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності та припинила дисциплінарне провадження стосовно судді.

27. ВРП, приймаючи рішення про відмову у внесенні Президенту України подання про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва, дійшла висновку, що наведені обставини порушення суддею норм процесуального права при ухваленні нею рішення щодо обмеження права осіб на мирні зібрання хоч і не стали підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, проте викликають обґрунтований сумнів у її відповідності критеріям доброчесності та професійної етики і можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням на посаду, тому відмовила у внесенні відповідного подання.

28. Не погодившись із таким рішенням ВРП, позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом.

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування

29. Призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП, яка ухвалює рішення щодо внесення Президентові України такого подання за результатами розгляду рекомендації ВККС, до якої обов'язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді (частини перша, друга статті 36 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

30. За правилами частин третьої та четвертої статті 37 цього Закону рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів ВРП.

31. Якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів ВРП, вважається, що ВРП ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України такого подання.

32. Згідно із частинами дев'ятнадцятою та двадцятою статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ВРП може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав: 1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням; 2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

33. Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, ВРП визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов'язаних з кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

34. У разі відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду ВРП ухвалює вмотивоване рішення, яке може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку, встановленому процесуальним законом.

35. При цьому ВРП може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані ВРП в передбаченому законом порядку, якщо: 1) такі відомості не були предметом розгляду ВККС; 2) ВККС не дала належної оцінки таким відомостям у межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата (частина четверта статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

36. Згідно із частиною двадцять першою статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано членом ВРП, який брав участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП прийшла до відповідних висновків.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду, рішення якого переглядається

37. Вирішуючи спір, Касаційний адміністративний суду у складі Верховного Суду обґрунтовано виходив з того, що при наданні юридичної оцінки рішенню ВРП суд має повну юрисдикцію, яка не обмежується лише з'ясуванням наявності визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» формальних підстав для скасування такого рішення. Суд повинен також ретельно дослідити дотримання ВРП під час прийняття спірного рішення положень пункту 3 частини дев'ятнадцятої статті 79 указаного Закону щодо вмотивованості такого рішення. Оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оскаржуваного рішення ВРП не є втручанням у її дискреційні повноваження.

38. Такі висновки суду першої інстанції відповідають позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду.

39. У справі, яка переглядається, встановлено, що питання про внесення Президентові України подання щодо призначення ОСОБА_3 на посаду судді безстроково вирішувалося за її присутності на засіданні ВРП 07 листопада 2017 року у складі 19 її членів, тобто повноважним складом. За результатами голосування 13 членів ВРП віддали свої голоси «за» ухвалення рішення про відмову у внесенні відповідного подання, «проти» - 6, «не брали участі в голосуванні» - 0. Рішення підписано усіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні. Ці обставини сторони не оспорюють.

40. У позовній заяві позивач ОСОБА_3 стверджувала, що ВРП порушила її право на участь у процесі прийняття рішення щодо неї, однак межі такої участі визначені законом, при цьому, як установив суд, вона була присутня на засіданні ВРП, надавала відповіді на запитання членів ВРП, тому немає підстав для висновку, що відповідач усунув позивача від участі в ухваленні рішення або незаконно обмежив у реалізації такого права.

41. Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції правильно встановив відсутність передбачених пунктами 1 і 2 частини двадцять першої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підстав для скасування рішення ВРП.

42. Водночас Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про наявність передбаченої пунктом 3 частини двадцять першої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» умови для скасування спірного рішення, за якою таке рішення підлягає скасуванню, якщо воно не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

43. Так, суд визнав невмотивованим посилання ВРП у спірному рішенні на те, що відомості про обставини, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням ОСОБА_3 на посаду судді, не були предметом розгляду ВККС 23 вересня 2016 року під час вирішення питання про рекомендування ОСОБА_3 на посаду судді безстроково, оскільки матеріалами справи підтверджується, що ВККС володіла інформацією про ухвалене суддею ОСОБА_3 рішення від 05 грудня 2013 року щодо обмеження мирних зібрань та про наявність поданих з цих підстав дисциплінарних скарг на суддю.

44. Надаючи оцінку наведеному висновку суду першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

45. Як видно зі змісту оскаржуваного рішення, його прийнято з підстави, передбаченої пунктом 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме існування обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі такого призначення.

46. Законом України «Про Вищу раду правосуддя» визначено, що з цієї підстави ВРП може відмовити у внесенні подання Президенту України про призначення кандидата на посаду судді, зокрема, за умови, що такі відомості не були предметом розгляду ВККС.

47. У матеріалах справи міститься копія рішення ВККС від 23 вересня 2016 року № 147/бо-16, яким ОСОБА_3 рекомендовано для обрання на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково (т. 2, а. с. 19, 20).

48. Як убачається з його змісту, ВККС зазначила, що не встановила визначених законом обставин, які перешкоджають рекомендуванню ОСОБА_3 для обрання на посаду судді безстроково.

49. Разом з тим, у цьому рішенні немає будь-яких посилань на відомості про допущені суддею ОСОБА_3 порушення норм процесуального закону при ухваленні нею постанови від 05 грудня 2013 року, які ВРП у подальшому розцінила як обставини, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням позивача на посаді судді.

50. Тобто ВРП з огляду на зміст рішення ВККС не мала підстав вважати, що згадані відомості були предметом розгляду ВККС, оскільки в її рішенні немає жодної згадки про ці обставини, їх юридичної оцінки та висновків з цього приводу.

51. Посилання суду на імовірну наявність у ВККС матеріалів, які місять відповідні відомості, не означає, що такі відомості були предметом розгляду ВККС у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

52. Водночас матеріалами справи підтверджується, що дії судді ОСОБА_3 щодо обмеження мирних зібрань у грудні 2013 року були предметом розгляду Першої Дисциплінарної палати ВРП, що відображено у її рішенні від 02 серпня 2017 року.

53. Як убачається з цього рішення, дисциплінарний орган ВРП дійшов висновку, що допущені суддею ОСОБА_3 при здійсненні правосуддя істотні порушення норм процесуального права могли бути підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності, однак з огляду на неумисність цих порушень, дисциплінарний проступок не було кваліфіковано як істотний. В іншому випадку ставилося б питання про звільнення судді з посади за порушення присяги. Оскільки за правилами правових норм, які діяли на час вчинення проступку, строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, не пов'язаної зі звільненням, становив шість місяців з дня відкриття провадження в дисциплінарній справі, і станом на час вирішення питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності цей строк сплинув, Перша Дисциплінарна палата ВРП відмовила у притягненні судді ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та припинила дисциплінарне провадження щодо неї.

54. Таким чином, дисциплінарний орган ВРП установив факт вчинення суддею дисциплінарного проступку, який не має ознак істотного, а підставою для відмови у притягненні її до дисциплінарної відповідальності стало закінчення передбаченого законом строку для цього, що є нереабілітуючою обставиною.

55. ВеликаПалата Верховного Суду враховує, що ОСОБА_3 підтримала законність і обґрунтованість зазначеного рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП.

56. З наведених міркувань Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи позивача про те, що відомості, на які спиралася ВРП, приймаючи спірне рішення, були предметом розгляду ВККС при ухваленні нею рішення від 23 вересня 2016 року, оскільки згадані обставини було встановлено дисциплінарним органом ВРП пізніше - у рішенні від 02 серпня 2017 року.

57. Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невмотивованості посилань ВРП у спірному рішенні на те, що ВККС, вирішуючи 23 вересня 2016 року питання про рекомендування ОСОБА_3 для обрання на посаду судді, не розглядала обставин порушення нею норм процесуального права при ухваленні постанови від 05 грудня 2013 року щодо обмеження права громадян на мирні зібрання, оскільки у рішенні ВККС, ухваленому за результатом розгляду зазначеного питання, немає жодної згадки про ці відомості, а ВРП не може спиратися на імовірність (припущення) цього. Обставини, покладені в основу рішення ВРП, були встановлені пізніше - під час розгляду Першою Дисциплінарною палатою ВРП дисциплінарної справи щодо судді ОСОБА_3

58. Іншою підставою, на яку послався суд першої інстанції, мотивуючи свій висновок про протиправність рішення ВРП, є необґрунтованість мотивів відмови у внесенні відповідного подання Президенту України. Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що встановлені ВРП ознаки дисциплінарного проступку, за який закінчився строк притягнення до відповідальності, не можуть бути мотивом для висновку про невідповідність кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики або про існування інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням.

59. З матеріалів справи вбачається, що Перша Дисциплінарна палата ВРП за результатами перевірки дій судді при ухваленні постанови від 05 грудня 2013 року про обмеження мирних зібрань на предмет наявності складу дисциплінарного проступку відмовила у притягненні судді ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та припинила дисциплінарне провадження. При цьому дисциплінарний орган ВРП обґрунтував свій висновок не лише закінченням строку притягнення судді до відповідальності, а й тим, що допущені суддею при здійсненні правосуддя порушення норм процесуального права не були умисними та не містили ознак істотного дисциплінарного проступку.

60. Натомість ВРП, спираючись на обставини порушення суддею норм процесуального права при ухваленні постанови від 05 грудня 2013 року щодо обмеження права громадян на мирні зібрання, дійшла висновку, що вони можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади в разі призначення ОСОБА_3 на посаду судді, і відмовила у внесенні Президентові України відповідного подання.

61. У позовній заяві ОСОБА_3 указала на те, що оскільки згадані обставини були недостатніми для притягнення її до дисциплінарної відповідальності, то відповідач не мав правових підстав для ухвалення рішення про відмову у внесенні Президенту України подання про призначення її на посаду. До того ж дисциплінарна палата ВРП, відмовляючи у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності, підтвердила відсутність у її діях грубого порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду. Крім того, при вирішенні питання про внесення подання Президенту України про призначення її на посаду судді особа позбавлена тих прав і гарантій, які вона має у випадку дисциплінарного провадження та звільнення її з посади, що порушує принципи рівності і верховенства права у контексті юридичної визначеності.

62. Надаючи оцінку наведеним обставинам, Велика Палата Верховного Суду вважає, що на спірне рішення відповідача не може поширюватися визначення дисциплінарного стягнення, оскільки відмова у внесенні Президентові України подання про призначення на посаду судді і притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за змістом і суттю є різними правовими поняттями, в основі кожного з яких лежать відмінні фактичні і юридичні підстави оцінки. Цим пояснюється і різний обсяг гарантій, визначених законодавцем.

63. ВРП не оцінювала допущених ОСОБА_3 порушень при ухваленні постанови від 05 грудня 2013 року на предмет наявності в них ознак дисциплінарного проступку, а врахувала встановлені її Першою Дисциплінарною палатою обставини як факт, достатній для того, щоб не рекомендувати ОСОБА_3 на посаду судді. Водночас дисциплінарний орган ВРП у дисциплінарному провадженні щодо судді, не вирішував питання наявності визначених частиною дев'ятнадцятою статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підстав для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

64. Висновки дисциплінарного органу ВРП щодо відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності не мають обов'язкового значення для ВРП при вирішенні питання щодо призначення судді на посаду, оскільки навіть урахування висновків дисциплінарного органу ВРП про те, що допущені суддею порушення під час обмеження нею прав на мирні зібрання були неумисними та не містили ознак істотного дисциплінарного проступку, жодним чином не виключає того, що зазначені обставини можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення на посаду судді. Форма вини і загалом наявність або відсутність у діях судді складу дисциплінарного проступку не мають вирішального значення при вирішенні цього питання.

65. ЄСПЛ у своїй практиці у сфері права на свободу мирних зібрань, гарантованого статтею 11 Конвенції, напрацював низку підходів, які в силу статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов'язковими як джерело права для національного суду.

66. Так, за практикою ЄСПЛ, заборона проведення зібрання є найбільш суттєвим з усіх можливих обмежень реалізації права на свободу мирних зібрань. Тому прийняттю такого рішення повинна передувати повна та всебічна оцінка обставин кожного конкретного випадку, що стосується обмеження відповідного права, зокрема оцінка співмірності шкоди, яка може бути завдана, і шкоди, якій вдалося запобігти. Підстави для заборони проведення мирного зібрання чітко викладено у Конвенції, й сформульований перелік є вичерпним і повинен тлумачитись у вузькому значенні (пункт 84 рішення ЄСПЛ від 02 жовтня 2001 року у справі «Станков та об'єднана македонська організація «Ілінден» проти Болгарії», заяви № 29221/95 і № 29225/95).

67. Заборона проведення мирних зібрань з посиланням на можливі порушення громадського порядку повинна ґрунтуватись на переконливих та неспростовних доказах, що виправдовують втручання у відповідне право, при цьому тягар такого доказування лежить на органах влади, що презюмують наявність обставин для обмеження права (пункти 64, 68 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2007 року у справі «Махмудов проти Російської Федерації», заява № 35082/04).

68. Забезпечення громадського порядку під час проведення мирних зібрань є позитивним обов'язком держави, яка повинна вживати обґрунтованих та співмірних заходів для забезпечення безпеки учасників мирних зібрань, а отже, заборона проведення мирного зібрання з посиланням на можливі порушення громадського порядку є неправомірною (пункт 32 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2007 року у справі «Баранкевич проти Російської Федерації», заява № 10519/03).

69. ВРП, ухвалюючи спірне рішення, виходила з того, що встановлене постановою судді ОСОБА_3 від 05 грудня 2013 року обмеження щодо проведення мирних зібрань фактично становило не обмеження такого права, а його заборону, це стосувалося невизначеного кола осіб та значної території, яку також не було визначено конкретно (зазначено «… та прилеглій території»).

70. Ураховуючи наведені нормативні положення, практику ЄСПЛ та зважаючи на відсутність в Україні спеціального закону про мирні зібрання, Велика Палата Верховного Суду вважає, що ВРП належним чином обґрунтувала свій висновок про існування обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення ОСОБА_3 на посаду судді.

71. У судовому засіданні 04 квітня 2019 року позивач ОСОБА_3 погодилася з тим, що заборона участі у мирних зібраннях невизначеному колу осіб, без залучення зацікавлених осіб до участі в справі, є неприпустимою, і що вона допустила таке порушення.

72. За правилами частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» повноваження ВРП стосовно оцінювання обставин, пов'язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей є дискреційними та належать до її виключної компетенції як колегіального, незалежного конституційного органу державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні, однією з основних функцій якого є забезпечення формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів.

73. З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень ЄСПЛ у своїх рішеннях зробив правовий висновок, згідно з яким у таких випадках судовий контроль є обмеженим.

74. Зокрема, ЄСПЛ указав, що за загальним правилом національні суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

75. Ураховуючи наведені відповідачем мотиви прийняття спірного рішення, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав стверджувати, що висновки відповідача є свавільними, нераціональними, не підтвердженими доказами або помилковими щодо фактів.

76. Посилання суду першої інстанції на висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений нею у постанові від 22 листопада 2018 року (справа № 800/539/17 (П/9901/69/18), провадження № 11-710асі18), є недоречними з огляду на різні обставини у справах. Зокрема, у постанові, на яку послався суд, ВРП, переглянувши рішення її дисциплінарної палати про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, скасувала це рішення і закрила дисциплінарне провадження. Однак у подальшому прийняла рішення про відмову у внесенні Президенту України подання, спираючись саме на скасоване нею рішення її дисциплінарного органу. Отже, обставини у справі, яка переглядається відрізняються, від зазначеної вище.

77. У позовній заяві ОСОБА_3 також зазначила, що ВРП не дотрималася гарантованого статтею 8 Конвенції права на повагу до приватного і сімейного життя та принципу юридичної визначеності, передбаченого статтею 6 Конституції України. Встановлені відповідачем обставини необґрунтованої заборони суддею мирних зібрань фактично не стосуються критеріїв «доброчесності» та «професійної етики». Водночас у законодавстві не конкретизовано, що саме слід вважати «іншими обставинами», які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням, і це надає ВРП необмежену можливість застосовувати цей критерій до будь-якої провини судді. Таким чином, у спірному рішенні немає посилання саме на визначену законом підставу для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду, тому це рішення підлягає скасуванню відповідно до пункту 3 частини двадцять першої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

78. ВеликаПалата Верховного Суду такі доводи відхиляє, з огляду на таке.

79. За змістом наведених вище положень пункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» переконання ВРП в існуванні обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку призначенням на посаду судді, незалежно від наявності або відсутності обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, можуть бути самостійною підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду. При цьому таке рішення приймається ВРП за результатами голосування відповідно до внутрішнього переконання кожного з її членів, які беруть участь у голосуванні.

80. Спірне рішення ґрунтується не на оцінці позивача на відповідність/невідповідність установленим законом критеріям доброчесності і професійної етики, а на «інших обставинах, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади».

81. Повноваження відповідача стосовно оцінювання обставин, пов'язаних з кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей є дискреційними та виключною компетенцією його як уповноваженого органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою.

82. Згідно з положеннями Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року - дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

83. Відповідач у рішенні аргументував, які саме обставини та у зв'язку із чим, на його думку, можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

84. Рішення ухвалено у відкритому засіданні на підставі наявних у ВРП матеріалів, після їх дослідження та обговорення кандидатури ОСОБА_3, за її особистою участю та з урахуванням наданих відповідей на поставлені членами ВРП запитання.

85. За результатами голосування, 13 членів ВРП віддали свої голоси «за» ухвалення рішення про відмову у внесенні відповідного подання, «проти» - 6, «не брали участь у голосуванні» - 0, тому відповідно до зазначених вище вимог закону, було ухвалено рішення про відмову у внесенні подання Президенту України.

86. Оцінка обставин, які, як зазначено у згаданому законі, «можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади», дійсно надає ВРП широку свободу розсуду, разом з тим, беручи до уваги те, що відповідач ухвалив спірне рішення на підставі волевиявлення більшості його членів за результатом дослідження обставин у відкритому засіданні, яке відбулося за участі позивача, навів мотиви свого висновку, Велика Палата Верховного Суду не вбачає упередженості чи свавільності у діях відповідача, або інших обставин, які б дозволяли ставити під сумнів результати голосування членів ВРП.

87. Усупереч доводам скаржника такий критерій, як «негативний вплив на суспільну довіру до суду» прямо передбачений пунктом 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» як характеристика обставин, за наявності яких ВРП може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду. При цьому ОСОБА_3 перебувала на посаді судді упродовж фіксованого проміжку часу, після закінчення якого її повноваження припинилися. З настанням цього моменту ОСОБА_3 не могла не знати, що після закінчення п'ятирічного строку перебування на посаді судді опиниться в ситуації, за якої на підставі закону змушена буде виконати низку обов'язкових сутнісних та процедурних дій для того, щоб бути обраною на посаду судді безстроково, і що для ухвалення такого рішення в Україні створені і діють відповідні компетентні органи, на які покладено суспільний обов'язок у встановленому законом порядку перевірити її професійні, етичні якості, інші обставини.

88. З урахуванням викладеного посилання скаржника на порушення відповідачем принципу юридичної визначеності не можуть бути визнані обґрунтованими.

89. Ще однією підставою, якою суд першої інстанції обґрунтував свій висновок про протиправність спірного рішення ВРП, - непослідовність дій відповідача при вирішенні питання щодо внесення Президенту України подання про призначення на посаду судді, оскільки, як зазначив суд, щодо інших осіб за подібних обставин ВРП приймала протилежні рішення - про внесення відповідних подань.

90. У позовній заяві ОСОБА_3 зазначила, що такі обставини свідчать про порушення при прийнятті ВРП рішення принципу рівності, закріпленого статтями 21, 24 Конституції України.

91. З цього приводу потрібно зазначити, що оцінка ВРП дій судді у схожих ситуаціях не обмежується лише об'єктивними критеріями. В умовах, коли законодавець не визначив критеріїв оцінювання, а особливо, коли йдеться про оцінку такої загальної категорії як «суспільна довіра», оцінювання завжди має суб'єктивний характер. За таких обставин вирішальним є особисте переконання кожного члена ВРП, яке в підсумку і визначає характер їх голосування.

92. Тому той факт, що ВРП, реалізуючи свою конституційну функцію, неоднаково вирішила питання щодо суддів за ззовні подібних обставин, сам собою не може свідчити про протиправність, дискримінацію чи свавілля під час прийняття рішень.

93. У справі, яка переглядається, Велика Палата Верховного Суду встановила, що наведені відповідачем на обґрунтування своїх висновків мотиви давали ВРП підстави для ухвалення рішення про відмову у внесенні подання Президенту України. Висновки відповідача не можна визнати свавільними чи помилковими щодо фактів.

94. Водночас оцінка обґрунтованості мотивів і висновків ВРП при вирішенні нею питань стосовно інших суддів, які не залучені до участі у справі, що переглядається, не стосується предмета цього спору.

95. Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими доводи позивача, з якими погодився суд першої інстанції, про порушення ВРП принципу рівності під час прийняття нею оскаржуваного рішення.

96. Стосовно доводів позивача про те, що ВРП не мала права надавати оцінку ухваленому суддею рішенню чи досліджувати обставини та мотиви його прийняття, то, як убачається зі змісту спірного рішення, ВРП не перевіряла правомірності прийнятого ОСОБА_3 судового рішення у справі № 826/19281/13-а, оскільки це віднесено до компетенції судів вищих інстанцій, натомість відповідач оцінював дії позивача як судді з метою з'ясування обставин, потрібних для вирішення питання про внесення подання про призначення особи на посаду судді безстроково.

97. Відповідач, виконуючи покладений на нього обов'язок з формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, був зобов'язаний перевірити відповідність поведінки судді нормам моралі, етики, очікуваної суспільством доброчесності та відкритості з метою виявлення обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення особи на посаду судді.

98. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення ВРП є обґрунтованим і відповідає вимогам закону.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

99. Беручи до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3603/0/15-17 «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва».

100. Вирішуючи спір та задовольняючи позов у частині визнання протиправним і скасування спірного рішення ВРП, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Наведені в апеляційній скарзі відповідача доводи спростовують висновки суду в цій частині.

101. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

102. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційна скарга ВРП підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню у частині задоволених позовних вимог з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

103. Позивач в апеляційній скарзі ставив питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про зобов'язання ВРП прийняти рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва та ухвалення у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

104. Вимоги позивача про зобов'язання ВРП прийняти рішення, протилежне спірному, є похідними від вимог про визнання протиправним і скасування спірного рішення ВРП.

105. Оскільки під час перегляду справи Велика Палата Верховного Суду установила відсутність правових підстав для визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3603/0/15-17, це унеможливлює задоволення позову про зобов'язання ВРП прийняти протилежне за змістом рішення, а відтак і задоволення апеляційної скарги позивача.

106. Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

107. Таким чином, апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його позовних вимог - без змін.

Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325 КАС, Велика Палата Верховного Суду

П О С Т А Н О В И Л А :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя задовольнити.

3. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 07 листопада 2017 року № 3603/0/15-17 «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва» - скасувати.

4. У цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині - відмовити.

5. У решті рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий суддя-доповідач В. С. Князєв
Судді:
Н. О. Антонюк О. Б. Прокопенко
С. В. Бакуліна Л. І. Рогач
В. В. Британчук І. В. Саприкіна
О. С. Золотніков О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко О. Г. Яновська
Н. П. Лященко