Справа № 816/561/18
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 р. Справа № 816/561/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бершова Г.Є.

суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Патової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.08.2018 (суддя Г.В. Костенко, м. Полтава, повний текст складено 21.08.18) по справі № 816/561/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування припису і постанов,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1, позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Полтавській області (надалі - відповідач) про: визнання протиправними дій Управління Держпраці у Полтавській області в особі головного державного інспектора Управління Держпраці у Полтавській області Ляшенко Наталії Володимирівни та начальника Управління Держпраці у Полтавській області Щербак Сергія Леонідовича при складанні акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №16-03-207/20 від 16.01.2018, припису про усунення виявлених порушень №16-03-207/20-21 від 17.01.2018, протоколу про адміністративне правопорушення №16-03-207/8 від 17.01.2018, постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №16-03-207/20-14 від 24.01.2018 у розмірі 74460 грн та постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 16-03-207/20-15 від 24.01.2018 у розмірі 3723 грн; визнання протиправними та скасування припису про усунення виявлених порушень №16-03-207/20-21 від 17.01.2018; постанов про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №16-03-207/20-14 від 24.01.2018 у розмірі 74460 грн та №16-03-207/20-15 від 24.01.2018 у розмірі 3723 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на порушення відповідачем порядку проведення інспектування з питань дотримання вимог законодавства про працю, а саме, відповідачем проведено перевірку без належних на те підстав. Крім того, позивач зазначає про потрійне притягнення до відповідальності за одне й те саме порушення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.08.2018 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Позивач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 25.03.2016 зареєстрована у встановленому законом порядку як фізична особа - підприємець виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області за № 2 024804 (а.с.179-182).

У зв'язку із надходженням до відповідача листа Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 30.10.2017 вих.№24668/10.1-09 (а.с.56-57) на підставі наказу від 12.01.2018 №3/09 (а.с.58-59) та направлення від 12.01.2018 №42 (а.с.60) головний державний інспектор відділу питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів ОСОБА_3 провів інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань додержання законодавства про працю щодо оформлення трудових відносин, робочого часу, часу відпочинку, оплати праці. За наслідками перевірки складено акт від 16.01.2018 №16-03-207/20 (а.с.61-76).

В акті зафіксовано порушення позивачем вимог: частини третьої статті 24 КЗпП України; ПКМУ №413; пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України; частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці"; частини другої статті 66 КЗпП України; статті 67 та 69 КЗпП України; частини четвертої статті 79 КЗпП України; частини другої статті 84 КЗпП України; статті 26 Закону України "Про відпустки"; частини першої статті 29 Закону України "Про оплату праці"; частини п'ятої статті 31 Закону України "Про оплату праці"; частини першої статті 115 КЗпП України; частини першої статті 24 Закону України "Про оплату праці"; частини першої статті 116 КЗпП України; частини першої статті 83 КЗпП України.

17.01.2018 відповідачем за наслідками висновку акту інспекційного відвідування винесений припис про усунення виявлених порушень №16-03-207/20-21, яким зобов'язано ФОП ОСОБА_1 усунути виявлені порушення у строк до 17.02.2018 (а.с.77-78).

17.01.2018 інспектором праці складено протокол про адміністративне правопорушення №16-03-207/8 (а.с.79-80), який в подальшому був направлений до Автозаводського районного суду м.Кременчука.

24.01.2018 начальником Управління Держпраці у Полтавській області Щербаком С.Л. прийнято постанови: №16-03-207/20-14 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 74460,00 грн за порушення: частини першої статті 83 КЗпП України, частини п'ятої статті 31 Закону України "Про оплату праці" (а.с.84); №16-03-207/20-15 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 3723,00 грн за порушення: частини першої статті 115 КЗпП України, частини першої статті 116 КЗпП України (а.с.85).

Вказані постанови отримані позивачем 31.01.2018 (а.с.86).

Вважаючи протиправними дії Управління Держпраці у Полтавській області в особі головного державного інспектора Управління Держпраці у Полтавській області Ляшенко Наталії Володимирівни та начальника Управління Держпраці у Полтавській області Щербак Сергія Леонідовича при складанні акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №16-03-207/20 від 16.01.2018, припису про усунення виявлених порушень №16-03-207/20-21 від 17.01.2018, протоколу про адміністративне правопорушення №16-03-207/8 від 17.01.2018, постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №16-03-207/20-14 від 24.01.2018 у розмірі 74460 грн. та постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 16-03-207/20-15 від 24.01.2018 у розмірі 3723 грн. та з метою скасування припису про усунення виявлених порушень №16-03-207/20-21 від 17.01.2018, постанов про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №16-03-207/20-14 від 24.01.2018 та №16-03-207/20-15 від 24.01.2018, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та рішень.

Колегія суддів частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо визнання протиправними дій відповідача колегія суддів зазначає таке.

Так, відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

За приписами підпункту 9 пункту 4 Положення Держпраця відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.

Підпунктом 54 пункту 4 Положення передбачено, що Державна служба України з питань праці має право накладати у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.

Держпраця здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).

Згідно з Положенням про Управління Держпраці у Полтавській області, затвердженим наказом Держрпраці від 22.06.2017 №75, управління є територіальним органом Державної служби України з питань праці та відповідно їй підпорядковується.

Отже, Управління Держпраці у Полтавській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, основним із завдань якого є реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (підпункт 1 пункту 3 Положення про Управління Держпраці у Полтавській області).

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон №877-V).

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" щодо лібералізації системи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 03.11.2016 №1726 внесено зміни до Закону України №877-V, які набрали чинності з 01.01.2017, зокрема, статтю другу доповнено частинами четвертою та п'ятою.

Заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації (частина четверта статті 2 Закону №877-V).

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов'язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону (частина п'ята статті 2 Закону №877-V).

Таким чином, заходи державного гірничого нагляду, державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про охорону та гігієну праці, промислової безпеки здійснюються повністю у встановленому Законом №877-V порядку, а заходи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення з обов'язковим дотриманням вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону, з урахуванням особливостей, визначених статтею 259 КЗпП України, та міжнародними договорами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі Порядок №295), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об'єкт відвідування).

Відповідно до пункту 9 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік", внесено зміни до Закону України "Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 03.11.2016 №1728, зокрема продовжено до 31 грудня 2018 року мораторій на проведення органами державного нагляду (контролю) планових заходів із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Статтею 3 Закону України "Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначено, що до 31 грудня 2018 року позапланові заходи державного нагляду (контролю) здійснюються органами державного нагляду (контролю): 1) з підстави, передбаченої частиною другою цієї статті (за погодженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності (далі - Державна регуляторна служба); 2) за письмовою заявою суб'єкта господарювання до відповідного органу державного нагляду (контролю) про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням; 3) за рішенням суду; 4) у разі настання аварії, смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку, що було пов'язано з діяльністю суб'єкта господарювання; 5) у разі настання події, що має значний негативний вплив відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України, на права, законні інтереси, життя та здоров'я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави; 6) для перевірки виконання суб'єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення попереднього заходу органом державного нагляду (контролю).

Позаплановий захід державного нагляду (контролю) на підставі обґрунтованого звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних прав проводиться органом державного нагляду (контролю) за погодженням Державної регуляторної служби.

Для погодження орган державного нагляду (контролю) подає Державній регуляторній службі копію відповідного звернення фізичної особи та обґрунтування необхідності проведення перевірки. Державна регуляторна служба розглядає подані документи та надає погодження або вмотивовану відмову у наданні погодження протягом п'яти робочих днів з дня надходження відповідних документів.

Форма та порядок надання погодження на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) на підставі обґрунтованого звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних прав затверджуються Державною регуляторною службою.

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час проведення заходів нагляду (контролю) органами, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

18.12.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №1104 "Про затвердження переліку органів державного нагляду (контролю), на які не поширюється дія Закону України "Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

До даного переліку включено і Державну службу України з питань праці.

Згідно з абз. 3 статті 1 Закону №877-V заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Згідно з пунктом 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

Отже, наявність такої форми державного контролю як інспекційне відвідування та невиїзне інспектування встановлено Порядком №295.

Підпунктом 6 пункту 5 Порядку №295 встановлено, що інспекційні відвідування проводяться за інформацією, зокрема, Пенсійного фонду України та його територіальних органів.

Матеріали справи свідчать, що 31.10.2017 до відповідача надійшов лист з додатками Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 30.10.2017 вих.№24668/10.1-09 (а.с.56-57), яким надано інформацію щодо страхувальників, по яких у застрахованих осіб у серпні 2017 року відсутні нарахування заробітної плати.

Таким чином, за результатом надходження листа Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 30.10.2017 вих.№24668/10.1-09, на підставі приписів Порядку №295, першим заступником начальника Управління Держпраці у Полтавській області видано наказ "Про проведення заходів державного контролю" від 12.01.2018 №3/09, яким визначено головному державному інспектору відділу питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів ОСОБА_3 провести невиїзне інспектування ФОП ОСОБА_1, а також видано направлення на проведення заходу державного контролю від 12.01.2018 №42 (а.с.58-60).

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність твердження позивача, що лист Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 30.10.2017 вих.№24668/10.1-09 не є належною підставою для проведення перевірки.

Вимога позивача про визнання протиправними дій Управління Держпраці у Полтавській області в особі головного державного інспектора Управління Держпраці у Полтавській області Ляшенко Наталії Володимирівни та начальника Управління Держпраці у Полтавській області Щербак Сергія Леонідовича при складанні акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №16-03-207/20 від 16.01.2018, також є безпідставною з огляду на таке.

За рішенням керівника органу контролю або його заступника, погодженим з об'єктом відвідування, інспектори праці за наявності підстав, визначених підпунктами 1, 4 - 7 пункту 5 цього Порядку, можуть проводити невиїзні інспектування у приміщенні відповідного органу контролю на підставі документів та пояснень, наданих об'єктом відвідування (пункт 15 Порядку №295).

Відповідно до пункту 19 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Пунктом 20 Порядку №295 визначено, що акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування.

Колегією суддів встановлено, що інспектором праці ОСОБА_3 у період з 15.01.2018 по 16.01.2018 у присутності позивача проведено невиїзне інспектування ФОП ОСОБА_1, про що складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №16-03-207/20 від 16.01.2018.

Якщо об'єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід'ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об'єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження (пункт 20, 21 Порядку №295).

З аналізу вказаних норм слідує, що в уповноваженої особи за наслідками здійснення інспекційного відвідування, виникає обов'язок щодо складання акту, тому в даному випадку дії відповідача повністю відповідають вимогам чинного законодавства, в зв'язку з чим, підстави для визнання дій протиправними при складанні акту відсутні.

З приводу винесення відповідачем припису про усунення виявлених порушень, припису про усунення виявлених порушень №16-03-207/20-21 від 17.01.2018, протоколу про адміністративне правопорушення №16-03-207/8 від 17.01.2018, постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №16-03-207/20-14 від 24.01.2018 та постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №16-03-207/20-15 від 24.01.2018 колегія суддів зазначає таке.

За правилами п.п. 23, 24 Порядку №295 припис є обов'язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об'єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування. Припис вноситься об'єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду. У приписі зазначається строк для усунення виявлених порушень. У разі встановлення строку виконання припису більше ніж три місяці у приписі визначається графік та заплановані заходи усунення виявлених порушень з відповідним інформуванням інспектора праці згідно з визначеною у приписі періодичністю. Припис складається у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування або невиїзне інспектування, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник припису залишається в об'єкта відвідування.

Із викладеного слідує, що в разі відсутності зауважень до акту, припис може бути винесений як в останній день інспекційного відвідування, так і протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання).

Враховуючи, що за результатом інспекційного відвідування встановлено порушення позивачем вимог: частини третьої статті 24 КЗпП України; ПКМУ №413; пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України; частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці"; частини другої статті 66 КЗпП України; статті 67 та 69 КЗпП України; частини четвертої статті 79 КЗпП України; частини другої статті 84 КЗпП України; статті 26 Закону України "Про відпустки"; частини першої статті 29 Закону України "Про оплату праці"; частини п'ятої статті 31 Закону України "Про оплату праці"; частини першої статті 115 КЗпП України; частини першої статті 24 Закону України "Про оплату праці"; частини першої статті 116 КЗпП України; частини першої статті 83 КЗпП України, інспектором праці правомірно на наступний день винесено припис про усунення виявлених порушень №16-03-207/20-21 від 17.01.2018.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначено постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення" від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок № 509).

За приписами пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об'єднаної територіальної громади; акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Таким чином, штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Колегією суддів встановлено, що штрафи були накладені постановами начальника Управління Держпраці у Полтавській області №16-03-207/20-14 від 24.01.2018 та №16-03-207/20-15 від 24.01.2018, а підставою для накладення фінансових санкцій за порушення законодавства про працю слугував саме акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №16-03-207/20 від 16.01.2018, яким зафіксовано порушення позивачем вимог законодавства про працю.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо складання акту, протоколу, припису та постанов скасуванню не підлягає.

Щодо визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 24.01.2018 року №16-03-207/20-15 колегія суддів зазначає таке.

Так, відповідно до вказаної постанови позивача притягнуто до відповідальності за порушення вимог ч.1 статті 115 КЗпП, ч.1 статті 24 Закону України "Про оплату праці" та ч.1 статті 116 КЗпП та накладено штраф у розмірі 3723,00 грн.

Відповідно до ч.1 статті 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з ч.1 статті 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому колегією суддів встановлено, що позивач не заперечує факт наявності вказаних порушень, а лише зазначає про потрійне притягнення її до відповідальності.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Постановою Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 26.02.2018 у справі №524/999/17 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 41 КУпАП України та стягнуто штраф у розмірі 510,00 грн. (а.с.88).

Відповідно до вказаної постанови позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення вимог ч.1 статті 83 КЗпП та ч.5 статті 3-1 Закону України "Про оплату праці".

Натомість, відповідно до постанови про накладення штрафу від 24.01.2018 року №16-03-207/20-15 позивача притягнуто до відповідальності за порушення вимог статей 115, 116 КЗпП та статті 24 Закону України "Про оплату праці".

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вказаними вище рішеннями позивача притягнуто до відповідальності за різні склади правопорушень, а тому довод апеляційної скарги про подвійне притягнення до відповідальності в даному випадку відхиляється.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що постанова про накладення штрафу від 24.01.2018 року №16-03-207/20-15 є правомірною та скасуванню не підлягає.

Щодо визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 24.01.2018 року №16-03-207/20-14 колегія суддів зазначає таке.

Так, вказаною постановою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 74460,00 грн. за порушення частини першої статті 83 КЗпП України, частини п'ятої статті 3-1 Закону України "Про оплату праці" та притягнуто до відповідальності на підставі абзацу 4 ч.2 статті 265 КЗпП.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Статтею 74 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Частиною 1 ст. 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

В силу ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначається Законом України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати така. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Таким чином, норми і гарантії в оплаті праці, які визначені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та положеннями КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями в оплаті праці.

Крім того, за приписами ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», основні державні соціальні гарантії встановлюються законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» до числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

Таким чином, державне регулювання оплати праці, що визначено законодавством, полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці, та в даному випадку слід встановити, чи було позивачем дотримано норми і гарантії, передбачені законодавством, що є мінімальними державними гарантіями.

Так, питання оплати праці врегульовані главою VII КЗпП України, у той час як гарантії та компенсації встановлені главою VIIІ КЗпП України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що глава VIIІ КЗпП України, визначаючи гарантії та компенсації, не містить положень щодо виплати грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки при звільненні працівника, яка передбачена ч. 1 ст. 83 КЗпП України, так само як і ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці», що містить перелік норм оплати праці.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що судом першої інстанції помилково ототожнено державні гарантії, пов'язані із відпусткою, та мінімальні державні гарантії в оплаті праці.

Грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки не належить до мінімальних державних гарантій, не є нормою чи гарантією в оплаті праці, що передбачена ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України, внаслідок чого висновок суду щодо порушення позивачем ст. 265 КЗпП України не відповідає фактичним обставинам.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для накладення на позивача штрафу, передбаченого абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, з огляду на те, що допущене позивачем порушення ч. 1 ст. 83 КЗпП України не підпадає під визначення недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до вказаної постанови позивача притягнуто до відповідальності за такі ж самі правопорушення, за які його вже притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до постанови Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 26.02.2018 у справі №524/999/17 (ч.1 статті 83 КЗпП України, ч.5 статті 3-1 Закону України "Про оплату праці").

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Ключовим правовим питанням, щодо якого виник спір, є можливість одночасного притягнення підприємця до відповідальності за ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч. 1 ст. 41 Кодексу України по адміністративні правопорушення щодо незабезпечення дотримання мінімального розміру заробітної плати.

Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 4 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за виплату заробітної плати нижче мінімального розміру передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України "Про звернення громадян", або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, абзацом 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України і частиною 1 статті 41 Кодексу про адміністративні правопорушення України передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за незабезпечення дотримання виплати заробітної плати у мінімальному розмірі.

Штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 1 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суд звертає увагу, що і стаття 265 КЗпП, і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014.

Вищезазначений закон передбачав введення статтею 265 КЗпП фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців.

Тобто, ключовою відмінністю цих двох статей є суб'єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст. 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст. 41 КУпАП).

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП і частини 1 ст. 41 КУпАП, повністю збігаються суб'єкт відповідальності і вид порушення.

Позивач вважає, що притягнення його до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність та одне й те саме правопорушення, для застосування ст. 61 Конституції України необхідно з'ясувати чи належить відповідальність, передбачена статтею 265 КЗпП України і статтею 41 КУпАП, до одного виду.

У теорії права виділяють конституційну, кримінальну, адміністративну, цивільну, дисциплінарну, матеріальну відповідальність. Водночас, дискутується питання про видову самостійність процесуальної, сімейної, екологічної та деяких інших видів відповідальності. Критерієм видової класифікації заходів відповідальності має бути юридична природа відповідного правопорушення та характер шкоди, що ним спричинена. (ОСОБА_4 Основи загальної теорії права та держави. Навч. посібник. Вид. 9-те, зі змінами. - Львів: Край, 2007. - 192 с. - С. 162-163).

Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені у ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Кваліфікуючи вид цієї відповідальності, суд бере до уваги: (а) мету відповідальності - покарання роботодавців за порушення законодавства про працю та легалізація фонду оплати праці; (б) характер шкоди - шкоду заподіяно суспільству, а не працівнику; (в) вид стягнення - фінансова санкція у виді штрафу; (г) суб'єкт, який притягує до відповідальності - державний орган; (д) джерело сплати - штраф зараховується до державного бюджету.

Враховуючи наведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам людини, суд дійшов висновку, що правопорушення, передбачені у частині 2 статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині 1 статті 41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів зазначає, що за вказане вище порушення позивача вже було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 510,00 грн. (постанова Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 26.02.2018 у справі №524/999/17).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що накладення на позивача штрафу за те саме правопорушення також постановою Управління Держпраці у Полтавській області є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням ст.61 Конституції України.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 року у справі №814/2156/16.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова про накладення штрафу від 24.01.2018 року №16-03-207/20-14 є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та зазначає, що воно підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.08.2018 по справі № 816/561/18 скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування постанови Управління Держпраці у Полтавській області №16-03-207/20-14 від 24.01.2018 року.

Прийняти нове рішення, яким адміністративні вимоги в цій частині задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області №16-03-207/20-14 від 24.01.2018 року.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.08.2018 по справі №816/561/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Г.Є. Бершов
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко
Постанова складена в повному обсязі 02.05.19.