Справа № 1540/4966/18
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4966/18
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Єщенка О.В., Кравченко К.В.

розглянув у порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу про відмову оформленні документів для визнання біженцем,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище адміністративним позовом та, посилаючись на неповно з'ясовані відповідачем обставини, на які він послався звертаючись за отриманням статусу біженця та правові підстави, якими Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області обґрунтувала відмову в наданні статусу біженця, просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ заступника начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Максименка Анатолія Васильовича № 179 від 19 вересня 2018 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту ОСОБА_1; зобов'язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками розгляду адміністративного позову Одеським окружним адміністративним судом 24 січня 2019 ухвалено рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.

Приймаючи означене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як шукач захисту не надав як до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, так і до суду документів, які можуть бути доказом того, що йому загрожує небезпека у разі повернення до країни громадянської належності, а також не навів жодних фактів на обґрунтування побоювань у разі повернення до Камеруну, які б ґрунтувались на подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на наявність ймовірних побоювань. Твердження позивача стосовно можливого переслідування є суперечливими та неправдоподібними. Так, позивач прибув в Україну в 2013 році, а за наданням міжнародного захисту звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області у 2018 році. Як вбачається зі змісту копії перекладу паспортного документа позивача, місцем мешкання останнього зазначене м. Еболова (Камерун). Вищезазначені регіони не охоплені військовим протистоянням між органами державної влади та сепаратистськими формуваннями, мають необхідні для належного проживання комунікації, що також підтверджено позивачем під час співбесіди (арк. 9 протоколу співбесіди від 19.09.2018р).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове - про задоволення позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказав, що не звертався за захистом одразу після прибуття в Україну, оскільки на той час в країні походження був відсутній збройний конфлікт. Тобто, обставини, що змусили ОСОБА_1 звернутися за отриманням статусу біженця, виникли вже під час перебування в Україні. Що стосується питання про те, що він не зазнавав переслідувань на батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, то судом не було взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 одночасно повідомив, що йому може загрожувати смерть або тортури та жорстоке або не людське поводження через те. що він походить з регіону, який вважається сепаратистським , де йдуть бойові дії, що середовище, де він проживав з родиною, знищено внаслідок бойових дій, а молодих чоловіків з його регіону вважають бійцями антиурядових сил, затримують та піддають жорстокому поводженню, тортурам та позасудовим стратам.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з'ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року), передбачено, що в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно до ч.ч. 6, 7 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Наказом МВС України № 649 від 03.03.2016р. затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил № 649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.4.4 розділу IV Правил № 649 рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, місце народження: Камерун, провінція Літторал, район Мунго, с. Бомоно Ба Мбенгу; здобув середню освіту; за віросповіданням християнин-протестант; за національністю камерунець, етнічна приналежність бабака; рідна мова бакуері; володіє французькою вільно, англійською на середньому рівні; неодружений. Позивач вибув з країни громадянської належності 30 січня 2013 авіарейсом Дуала (Камерун) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). Перетнув кордон України легально.

03 вересня 2018 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні.

В анкеті доданої до заяви ОСОБА_1 зазначив, що виїхав за межі Камеруну на навчання до України. Зважаючи на хворобу (епілепсія), і висміювання батько наполягав на його виїзді за кордон на навчання. Також зазначив про небажання повертатись до країни громадянської належності, оскільки на півночі Камеруну виник збройний конфлікт, внаслідок якого зруйновано будинок позивача, а на території регіону, в якому мешкав позивач відбуваються мітинги проти держави. При зверненні до органів міграційної служби позивач наголосив, що побоюється повернення до країни походження внаслідок своєї діяльності та погроз з боку невідомих осіб.

21 вересня 2018 отримав повідомлення № 5/1-697 від 19 вересня 2018 де у відповідності до п. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" на підставі наказу № 179 від 19 вересня 2018 йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому рішенні зазначено, що, позивачем не було надано до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування у Камеруні та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. При цьому, в матеріалах справи містяться копії національного паспорта позивача та візи, докази легального перетину ним державного кордону. Під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив про безперешкодне звернення ним до дипломатичного представництва Камеруну на території України з метою продовження строку дії паспортного документа (арк. 5 протоколу співбесіди від 19 вересня 2018 ).

Суд апеляційної інстанції погоджується і визнає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача побоювань користування захистом країни громадянської належності.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з оцінкою суду попередньої інстанції стосовно повідомленої позивачем інформації щодо його приниження у зв'язку з захворюванням на епілепсію (арк. 8 анкети від 10 вересня 2018). Наведена ознака не може бути визнана в якості причини, за якої позивач наразі не може повернутися на територію країни громадянської належності, оскільки під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів доказів або обґрунтованих тверджень стосовно можливості зазнати загрози для себе у зв'язку із вищезазначеною обставиною.

Зазначена в адміністративному позові та в апеляційній скарзі інформація відносно ймовірного конфлікту, який, за твердженням позивача, виник у останнього на Батьківщині жодним чином не підтверджена позивачем та спростовується Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області де на підставі аналізу інформації за країною походження встановлено, що конфлікт про який повідомляв позивач відбувається не на сході, а у північно-західних та південно-західних провінціях Камеруну, де проживає переважна більшість англомовного населення країни. При цьому, проведеним аналізом матеріалів особової справи підтверджено, що ОСОБА_1 ніколи не приймав участі у заходах або акціях, спрямованих на відділення регіону ймовірного постійного проживання території Камеруну, не здійснював активних дій, не пов'язаний з жодним сепаратистським або радикальним формуванням.

Крім того ОСОБА_1 не наведено детальної інформації стосовно періоду конфлікту та його локалізації та надано суперечливу інформацію стосовно регіонів, на території яких на теперішній час наявне збройне протистояння.

Відповідно до наданого позивачем перекладу паспортного документу громадянина Камеруну, місцем його постійного мешкання є м. Еболова. За інформацією країни походження, цей регіон не охоплений військовим протистоянням між органами державної влади та сепаратистами. Водночас, можливість переслідування у зв'язку з ймовірним походженням ОСОБА_1 з англомовних регіонів спростовується відсутністю у нього жодних формально виражених або зовнішніх ознак, які б вказували на належність до англомовних районів Камеруну.

За інформацією отриманою відповідачем відносно країни походження позивача, останнім часом спостерігається стабілізація ситуації на території країни. Органами державної влади країни громадянського походження позивача, приймаються низка заходів щодо покращення загальної без пекової ситуації між англомовними та франкомовними мешканцями Камеруну.

Разом з тим, Позивач під час співбесіди повідомив орган міграційної служби, що по відношенню до нього на час його проживання на території країни громадянської належності не застосовувались тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження (арк. 13протоколу співбесіди від 19 вересня 2018), також ані ОСОБА_1, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на Батьківщині (арк. 12 протоколу співбесіди від 19 вересня 2018).

Одночасно, позивача не можна віднести до категорії «біженець на місці» у зв'язку з тим, що він на час звернення за захистом не мав відношення до жодної із перелічених у п. 95 Керівництва УВКБ ООН від 01 грудня 2013 категорій осіб та тривалий час перебував на території України нелегально.

Отже, зважаючи на все вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відносно ОСОБА_1 відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При розгляді справи Одеським окружним адміністративним судом правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на невірному трактуванні позивачем фактичних обставин норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не убачається.

Керуючись: ст. ст. 293, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу про відмову оформленні документів для визнання біженцем - без змін.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня прийняття судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: