Справа № 826/9931/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 травня 2019 року № 826/9931/18

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Мазур А.С., розглянувши у спрощеному позовному провадженні (письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Головного управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центрального об'єднананого управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить визнати бездіяльність відповідача щодо непереведення позивача на пенсію державного службовця згідно із Законом України «Про державну службу» № 889-VIII та ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ протиправною, зобов'язати відповідача перевести позивача на пенсію державного службовця відповідно до п.12 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII та ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ з 30.05.2017.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2018 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду згідно з ч. 1 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з грудня 2012 року перебуває на обліку в пенсійних органах та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 30.05.2017 він звернувся до відповідача з заявою про переведення його на пенсію згідно з Законом України «Про державну службу», як особу, що перебувала на дипломатичній службі, та має стаж державної служби понад 27 років, тому відповідає критеріям вищевказаного закону для переведення його на пенсію, що отримують державні службовці. Незважаючи на це, позивач отримав від відповідача відмову, обґрунтовану тим, що він не відпрацював 10 років на посадах державної служби, з якою він не погоджується, тому прагне захистити свої права в судовому порядку.

У відзив на позовну заяву, відповідач проти позовних вимог заперечив у повному обсязі, вважаючи, що з трудової книжки позивача, хоча і вбачається, що він обіймав посади у Міністерстві закордонних справ України та йому було встановлено дипломатичний ранг, але записами трудової книжки не підтверджено, що позивач станом на момент набуття чинності Законом України «Про державну службу» відпрацював 10 років на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Крім того, відповідач вважає, що позивачем було порушено строки звернення до суду з позовною заявою, та заперечує щодо покладання на нього судових витрат через те, що органи Пенсійного фонду України є неприбутковими організаціями.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якій зазначено про те, що позивач вважає, що ним не пропущено строки на звернення до суду оскільки відповідно до усталеної судової практики спори у сфері пенсійних відносин, що пов'язанні з неправомірними діями суб'єкта владних повноважень, подаються без обмеження будь-яким строком, крім того, позивач скористався процедурою досудового врегулювання спору, звертаючись зі скаргою до посадових осіб вищого рівня. Додатково до стажу державної служби просить врахувати період проходження строкової військової служби.

Крім того, до суду надійшли клопотання представника відповідача та позивача про заміну первісного відповідача - Центрального об'єднананого управління Пенсійного фонду України в м. Києві, на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, на підставі постанови КМУ від 29.03.2017 № 203 "Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві». Враховуючи наявні клопотання, з огляду на наявність державної реєстрації новоствореного органу державної влади, у відповідності до ст. 52 КАС України, суд замінює первісного відповідача - Центральне об'єднанане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Згідно з військовим квитком, виданим 04.09.1974 НОМЕР_2 ОСОБА_1, він з 11.01.1981 по 20.02.1983 проходив службу у лавах Збройних Сил СРСР.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом для призначення пенсії є трудова книжка.

Відповідно до трудової книжки позивача вбачається, що з 15.06.1992 він розпочав трудову діяльність в Міністерстві закордонних справ України, де був призначений на посаду першого секретаря відділу усних і письмових перекладів, 13.04.1994 - прийняв присягу державного службовця та продовжив виконувати функціональні обов'язки працівника Міністерства закордонних справ України, обіймаючи посади радника, керівника та заступника керівника структурних підрозділів міністерства, був відряджений до Посольства України у Французькій Республіці, з 15.01.2013 - переведений на посаду заступника Постійного Представника України при ЮНЕСКО, 18.04.2017 - звільнений з займаної посади у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на дипломатичній службі.

19.02.2008 позивачу згідно з Указом Президента України № 1180/2008 було присвоєно дипломатичний ранг Надзвичайного і Повноважного Посланника другого класу.

30.05.2017 позивач звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з письмовою заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України "Про державну службу".

Рішенням Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 09.06.2017 ОР № 851863/112, позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком, згідно з Законом України «Про державну службу», з мотивів того, що у нього відсутній необхідний 10-річний стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, про що позивачу було повідомлено листом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 15.06.2017 № 34513/05.

ОСОБА_1, не погоджуючись з цим рішенням, оскаржив його до керівництва управління, але отримав 25.05.2018 за № 13177/02 аналогічну відмову з тим же обґрунтуванням від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Вважаючи дії відповідача протиправними, а своє право порушеним, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 90 Закону України "Про державну службу" № 889 - VIII (надалі - Закон № 889) від 01.05.2016 пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Частина 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлює, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При цьому законодавець визначив певні умови, з дотриманням яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ (надалі - Закон № 3723), що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону N 889.

Так, відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889, для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 попереднього Закону в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

За змістом ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723 (в редакції, чинній на момент виникнення у позивача права на отримання пенсії), на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у тому числі, стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 10 років стажу державної служби, права на пенсію відповідно до вказаної статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

При цьому зазначений вік визначається ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Тобто до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889, передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016, на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 попереднього Закону № 3723, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 Закону № 3723, передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

З огляду на викладене, обов'язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії, відповідно до ст. 37 Закону № 3723, після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723 і Прикінцевих та перехідних положень Закону №889, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

З матеріалів справи вбачається, що єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу відповідач вважає недостатність стажу державної служби, при цьому не заперечуючи факту та часу роботи позивача у Міністерстві закордонних справ України та встановлення останньому дипломатичних рангів.

Спеціальним законом, що визначає правові засади та порядок організації діяльності дипломатичної служби України є Закон України «Про дипломатичну службу».

Статтею 1 Закону України «Про дипломатичну службу», визначено, що дипломатичний працівник - державний службовець, який виконує дипломатичні або консульські функції в Україні чи за кордоном та має відповідний дипломатичний ранг.

Згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09.09.1997 №499-р «Про упорядкування пенсійного забезпечення працівників закордонних установ України» посади працівників дипломатичної установи, які працюють в закордонних дипломатичних установах України, прирівнювалися до відповідних категорій посад державних службовців.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про державну службу» № 889 та відповідно до статті 17 Закону України «Про державну службу» № 3723, особа, яка вперше займає посаду державної служби, набуває статусу державного службовця з дня складення Присяги державного службовця.

Пунктом 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 (втратила чинність 01.05.2016) та потім пунктом 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, встановлено зарахування до стажу державної служби, зокрема, часу перебування на посадах працівників дипломатичної служби.

Відповідно до Додатку 9 до постанови Кабінету Міністрів України № 306 від 20.04.2016 «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями» дипломатичний ранг Надзвичайного і Повноважного Посланника другого класу прирівнюється до третього рангу державного службовця.

Додатково твердження щодо того, що час проходження дипломатичної служби повинен зараховуватись до часу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, підтверджується листами Міністерства соціальної політики України від 31.05.2017 № 721/14-601-525 та Міністерства закордонних справ України від 18.01.2018 № 721/21-020-76, що долучені до матеріалів справи.

Крім того, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Надаючи оцінку доводам відповідача в частині пропуску позивачем строку на звернення з позовною заявою, суд зазначає, що відповідно до ст. 105 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страхувальники мають право на оскарження дій (бездіяльності) виконавчих органів Пенсійного фонду та їх посадових осіб у порядку підлеглості до вищого органу або посадової особи, а також у судовому порядку. Оскарження дій страхувальників чи виконавчих органів Пенсійного фонду здійснюється в разі, якщо страхувальником або посадовими особами виконавчих органів Пенсійного фонду порушено права і законні інтереси застрахованих осіб, створено перешкоди для здійснення прав і законних інтересів таких осіб внаслідок дій чи бездіяльності страхувальника, посадових осіб виконавчих органів Пенсійного фонду чи прийнятого виконавчими органами Пенсійного фонду рішення або покладено на застраховану особу чи пенсіонера обов'язки, які не передбачені цим Законом.

Таким чином, законодавством встановлено можливість оскарження дій (бездіяльності) виконавчих органів Пенсійного фонду України та їх посадових осіб у тому числі у досудовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов'язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, відповідь на скаргу позивача надано Головним управління Пенсійного фонду України в м. Києві 25.05.2018, з позов він звернувся 26.06.2018, тому встановлений законодавством строк на звернення до суду позивачем пропущений не був.

Враховуючи вищезазначене, відповідно до наявних в матеріалах справи копій військового квитка та трудової книжки позивача, довідки Міністерства Закордонних справ України від 23.05.2017 № 212/17-927-266 вбачається, що станом на момент набрання чинності Закону України "Про державну службу" № 889 позивач працював на посаді державного службовця та мав стаж державної служби більш ніж 10 років, а відтак мав право на переведення його на пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу», тому позовна заява в цій частині підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тому, суд вважає, що позовна вимога відносно визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не переведення позивача на пенсію державного службовця згідно із Законом України «Про державну службу» № 889-VIII та ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, не підлягає задоволенню, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на звернення позивача про переведення на інший вид пенсії від 30.05.2017 відповідачем було надано відповідь від 15.06.2017 та прийнято рішення щодо відмови у вчиненні таких дій. Отже, наявність таких документів вказує на те, що відповідачем не було вчинено бездіяльності, а навпаки - вчинено дії та прийнято акт, з якими позивач не погодився, про що свідчить його подальша скарга до органів Пенсійного фонду України та звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовної заяви з мотивів, викладених у судовому рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, і.п.н. НОМЕР_1) задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з 30.05.2017.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, і.п.н. НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) судовий збір у розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.

Рішення суду відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з підпунктами 15.1., 15.5. пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги у паперовій формі до Шостого апеляційного адміністративного суду або через Окружний адміністративний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо розгляд справи відбувався у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя А.С. Мазур