Справа № 140/844/19
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року ЛуцькСправа № 140/844/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Димарчук Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Луцький районний ВДВС ГТУЮ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Дубинюк І.О. від 07.09.2018 ВП №33864421 про накладення штрафу у розмірі 16 890,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконанні в Луцькому районному ВДВС ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження ВП №33864421 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Любешівським районним судом Волинської області про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання двох доньок в розмірі 600,00 грн. щомісячно починаючи з 07.06.2012 до досягнення ними повноліття.

07.09.2018 старшим державним виконавцем Луцького районного ВДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_4 у виконавчому провадженні ВП №33864421 винесено постанову про накладення на позивача штрафу у розмірі 16 890,00 грн., що становить 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів.

Позивач вказує, що заборгованість зі сплати аліментів він погашає по можливості. Однак в оскаржуваній постанові зазначено сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.09.2018 у сумі 33 780,00 грн., в той час як у позивача наявна заборгованість по сплаті аліментів (яка утворилась з 2016 року) близько 18 000,00 грн. Вважає, що неправильне визначення суми заборгованості боржника має наслідком застосування неправомірного штрафу та є підставою для скасування постанови державного виконавця.

Крім того, позивач, посилаючись на статтю 58 Конституції України, вказує на протиправне застосування державним виконавцем положень частини 14 статті 71 Закону України Про виконавче провадження, адже ця норма закону, яка передбачає відповідальність боржника у вигляді штрафу у розмірі 50 % від суми заборгованості зі сплати аліментів, набрала чинності з 28.08.2018, а тому може поширюватися лише на заборгованість, яка виникла після цієї дати. Зазначена норма не має зворотної дії у часі, оскільки не скасовує та не помякшує відповідальність особи.

Відтак, вважає, що оскаржувана постанова від 07.09.2018 ВП №33864421 про накладення на божника штрафу в розмірі 16 890,00 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою судді від 17.04.2019 відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами Розділу 2 Глави 11 Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області

Позивач 23.04.2019 подав до суду клопотання у якому розгляд справи просив проводити за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.57).

Представник відповідача у встановлений судом строк відзив на позов не надала. 23.04.2019 через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за відсутності представника Луцького районного ВДВС ГТУЮ у Волинській області у якій просила прийняти рішення на розсуд суду (а.с.56).

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, свого представника не направив, хоча належним чином був повідомленим про час, дату та місце судового розгляду справи.

Відповідно до частини девятої статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Як визначено частиною четвертою статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, оскільки в судове засідання особи, які беруть участь у справі, не прибули, при цьому, позивачем та представником відповідача заявлено клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а дану справу можливо розглянути і вирішити на основі наявних матеріалів, тому судовий розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без фіксування адміністративного процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у Луцькому районному ВДВС ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження ВП №33864421 з примусового виконання виконавчого листа №2-136 від 07.07.2012, виданого Любешівським районним судом Волинської області про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання двох доньок в розмірі 600,00 грн. щомісячно, починаючи з 07.06.2012 до досягнення доньками повноліття.

07.09.2018 старшим державним виконавцем Луцького районного ВДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_4, згідно з частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», прийнято постанову у ВП №33864421 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 16 890,00 грн., що становить 50 відсотків від суми заборгованості зі сплати аліментів (згідно з розрахунком від 01.09.2018 сума заборгованості становить 33 780,00 грн., що перевищує суму відповідних платежів за 3 роки).

Постановою старшого державного виконавця Луцького районного ВДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_4 від 25.02.2019 ВП №33864421 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-136 від 07.07.2012 за заявою боржника ОСОБА_1 передано до ОСОБА_2 районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

В березні 2019 року позивач отримав виклик державного виконавця Калинівського районного ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 06.03.2019 №4753, яким його, як боржника, зобовязано зявитися до виконавця на 14.03.2019 та надати підтверджуючі документи про сплату аліментів та пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа (а.с.16).

Крім того, старшим державним виконавцем Калинівського районного ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_5 складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів позивачем станом на 01.03.2019 у сумі 13 850,00 грн. (а.с.33), який було надіслано позивачу.

Не погоджуючись із постановою від 07.09.2018 у ВП №33864421 про накладення штрафу у розмірі 16 890,00 грн., позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт перший частини першої статті 3 Закону України Про виконавче провадження).

Приписами частини першої статті 5 Закону України Про виконавче провадження визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Частиною першою статті 13 Закону №1404-VIII встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини третьої статті 18 вказаного Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, предметом оскарження у даній справі є постанова державного виконавця про накладення на позивача штрафу, винесена в межах процедури стягнення аліментів з боржника.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону Про виконавче провадження (тут і надалі в редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання). Згідно з абзацом другим частини першої статті 71 цього Закону виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Частиною четвертою статті 71 Закону України Про виконавче провадження визначено, що виконавець зобов'язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов'язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Згідно із частиною восьмою статті 71 Закону України Про виконавче провадження спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Частиною 14 статті 71 Закону №1404-VIII передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому, постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Статтю 71 доповнено вищезазначеною нормою згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII від 03.07.2018, який вступив в дію з 28.08.2018.

Суд погоджується з твердженням позивача відносно того, що частина 14 статті 71 Закону України Про виконавче провадження, яка передбачає відповідальність боржника у вигляді штрафу у розмірі 50 % від суми заборгованості зі сплати аліментів, набрала чинності з 28.08.2018, а тому може поширюватися лише на заборгованість, яка виникла після цієї дати з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Враховуючи те, що заборгованість позивача, щодо сплати аліментів стягувачу утворилась з 2016 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом 3 частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» введена лише з 28.08.2018, позивач не міг передбачити настання відповідальності у зв'язку із несвоєчасністю сплати аліментів.

Відповідно до пункту 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, що був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинення такого діяння.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неправомірність застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до частини першої статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів закріплений також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22.02.2017 у справі №6-2705цс16, підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

З огляду на зазначені вище обставини, притягнення позивача до відповідальності за порушення, яке передбачено абзацом 3 частини 14 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", є неправомірним, оскільки позивач не міг передбачити настання цієї відповідальності у зв'язку із несвоєчасністю такої сплати.

Окрім того, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, позивач щомісячно починаючи з 07.06.2012 до досягнення доньками повноліття мав сплачувати на користь ОСОБА_3 на утримання двох доньок аліменти в розмірі 600,00 грн.

На час винесення спірної постанови ОСОБА_1 мав заборгованість зі сплати аліментів і цей факт він не заперечує. Разом з тим, суд зазначає, що підставою для визначення розміру штрафу відповідно до частини чотирнадцятої статті 71 Закону України Про виконавче провадження є розрахунок суми заборгованості зі сплати аліментів, яку виконавець зобов'язаний обчислювати щомісяця.

Як вбачається з наданої державним виконавцем Калинівського районного ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області довідки-розрахунку заборгованості аліментів, ОСОБА_1, станом на 01.09.2018 сплачено аліментів на загальну суму 27 250,00 грн.

Таким чином, станом на 01.09.2018 заборгованість позивача зі сплати аліментів становила 18 350,00 грн., а не 33 780,00 грн., як зазначено в оскаржуваній постанові про накладення штрафу від 07.09.2018 ВП №33864421.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов переконання, що державний виконавець Луцького районного ВДВС ГТУЮ у Волинській області не вжив усіх передбачених Законом України Про виконавче провадження дій для з'ясування обставин щодо дійсного виконання судового рішення та проведення належного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд даної адміністративної справи, без поважних причин відзив на позовну заяву не подав, що згідно з частиною 4 статті 159 КАС України кваліфікується судом як визнання позову.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності застосування до ОСОБА_1 штрафу у розмірі 16 890,00 грн., а тому спірна постанова про стягнення штрафу є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 139 КАС України при задоволенні позову суб'єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб'єкта владних повноважень, пов'язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Тобто, при задоволенні позову субєкта владних повноважень з відповідача судовий збір не стягується.

Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області слід присудити здійснені ним судові витрати в розмірі 768,40 грн. оплачені квитанцією від 22.03.2019 №0.0..1

Керуючись статтями 229, 243-246, 268-269, 271-272, 287 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_4 від 07.09.2018 ВП №33864421 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 16 890,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (43001, Волинська область, м. Луцьк, вул. Винниченка, 27А, ) на користь ОСОБА_1 (22400, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, встановленого статтею 287 КАС України, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його складення.

Суддя Т.М. Димарчук