Справа № 420/5177/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5177/18
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадженняя о 15:31 в м. Одесі, повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 26.12.2018 року, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування пункту наказу та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просила визнати протиправним та скасування пункту 8 (підпункти 8.1-8.2) Наказу Державної міграційної служби України №129 від 23.08.2018 року "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", яким на підставі висновку Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 19.07.2018 року стосовно громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недійсним та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.04.2004 року та серії НОМЕР_2 від 03.08.2007 року, зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржений висновок є протиправний, оскільки позивач з 1988 року проживає в Україні, прибула до колишнього СРСР з Вєтнаму відповідно до положень угоди між Урядами СРСР та СРВ від 02.04.1981 року, а тому правомірно отримала посвідку на постійне проживання в Україні, а оскаржений висновок не відповідає вимогам ст.12 Закону України "Про імміграцію". Представник відповідачів - ДМС України та ГУ ДМС України в Одеській області заперечив проти задоволення позовних вимог пославшись на те, що позивачу анульована посвідка законно, оскільки він не надав жодного документу, якій б підтверджував факт його прибуття до України (колишнього СРСР) відповідно до в вищенаведеної угоди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 рокупозовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - Державної міграційної служби України надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції про прийняття міграційним органом рішення про видачу позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, не відповідає дійсності, оскільки ДМС України не приймало зазначене рішення та взагалі основні завдання, функції та повноваження ДМС України було визначено лише 06.04.2011 р. Також апелянт зазначає, що відповідно до матеріалів особової справи громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 на момент звернення (04.02.2004) та на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні не було надано жодного документу, підтверджуючого факт її професійного навчання та працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР.

Таким чином, на думку апелянта, громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 не вважається такою, що має дозвіл на імміграцію і на неї не поширюються норми абзацу шостого пункту 4 розділу V Прикінцевих Положень Закону України «Про імміграцію», а саме: особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. Рішення про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 27.02.2004 та посвідки НОМЕР_2 від 03.08.2007 громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, прийняте з порушенням вимог законодавства, у зв'язку із чим видана на його підставі посвідка згідно із вимогами підпункту 8 пункту 72, абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, повинна бути визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню наказом ДМС України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заначає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлених фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Відзиву на апеляційну скаргу Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не надано.

Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності.

Відповідно до ч.1 ст.310 КАС України апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з'явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

17 квітня 2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Піскунової О.М. про перенесення розгляду справи, в якому заявник просить суд відкласти розгляд даної справи на іншу дату у зв`язку із зайнятістю адвоката Піскунової О.М. у якості захисника під час розгляду кримінальної справи № 522/7367/16-к у Приморському районному суді м. Одес, щодо обвинуваченого ОСОБА_6, розгляд даної кримінальної справи призначений 24.04.2019 року об 11:00 .

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки заявником до клопотання про перенесення розгляду справи не надано доказів, що представник перебуватиме у зазначений час в іншому судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибула до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року. Згодом позивач залишилась на постійне проживання в Україні.

27.02.2004 року, на підставі пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД № 7516 як особа, яка прибула в Україну за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР до 1993 року (з 1988 р.) працювала на взуттєвому об'єднанні.

03.08.2007 року відділом ВПРФО ГУМВС України в Одеській області позивача було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2.

19.07.2018 року Головним управління Державної міграційної служби України в Одесткій області прийняло висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, в якому зазначено, що згідно до висновку по справі, 27.02.2004 року, на підставі пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію". ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 як особа, яка прибула в Україну за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В 'єтнам та Урядом СРСР, до 1993року (з 1988 р.) працювала на взуттєвому об'єднанні. Дійсно, відповідно до вказаної законодавчої норми такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Проте в матеріалах справи ОСОБА_1, не вбачається жодного документу який би підтверджував наявність у останньої підстав для отримання посвідки на постійне проживання відповідно до пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", отже надана їй посвідка видана безпідставно та підлягає вилученню. Виходячи з наведеного ОСОБА_1 не вважається такою, що має дозвіл на імміграцію і на неї не поширюються норми абзацу шостого пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", а саме: "Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію". Отже, оскільки громадянка Вєтнаму ОСОБА_1 незаконно отримала посвідку на постійне проживання (на момент її видачі не вважалась такою, що має дозвіл на імміграцію), на неї не поширюються положення статей 12-15 Закону України "Про імміграцію".

Пунктом 8 (підпункти 8.1-8.2) Наказу Державної міграційної служби України №129 від 23.08.2018 року "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", яким на підставі висновку Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 19.07.2018 року стосовно громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано недійсним та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.04.2004 року та серії НОМЕР_2 від 03.08.2007 року.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вилучило у позивача посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 03.08.2007 року, про що надало відповідь позивачу від 21.09.2018 року.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 8 (підпункти 8.1-8.2) Наказу Державної міграційної служби України від 13.07.2018 року №129 від 23.08.2018 року "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", яким на підставі висновку Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 19.07.2018 року стосовно громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано недійсним та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.04.2004 року та серії НОМЕР_2 від 03.08.2007 року, є протиправним та належить до скасування, у зв`язку з чим є обґрунтованою позовна вимога про зобов'язання Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст..2, ст..3 Закону України «Про імміграцію» питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відпов

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

У разі скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання у зв'язку із засудженням до позбавлення волі за вироком суду особа повинна виїхати з України протягом місяця з дня відбуття покарання.

Якщо особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію, за час розгляду її заяви втратила інші законні підстави для перебування в Україні, на неї поширюються положення частин другої - четвертої цієї статті.

Відповідно до абз.4 п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 року. (далі - Порядок №321)

Відповідно до п. 1 Порядку № 321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.3 Порядку № 321 посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Згідно з п. 9 Порядку № 321 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі - Центр).

Згідно з п.38 Порядку №321 рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

Згідно з п. 62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в'їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 63 Порядку №321 копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п'ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.

Відповідно до п. 68 Порядку № 321 іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з п. 69 Порядку № 321 іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки на підставі підпункту 2 пункту 64 цього Порядку, яке не призвело до скасування дозволу на імміграцію, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та з урахуванням вимог, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, можуть звернутися за оформленням нової посвідки відповідно до пунктів 32-34 цього Порядку.

Відповідно до п. 72 Порядку № 321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:

1) коли вона підлягає обміну у зв'язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації);

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) непридатності посвідки для подальшого використання;

4) скасування посвідки;

5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена та прийнято рішення про оформлення нової посвідки;

6) смерті особи, якій видано посвідку;

7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії;

8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства;

9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців.

Згідно з п. 73 Порядку № 321 у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Судом першої інстанції встановлено, що видача позивачу посвідки на постійне проживання в Україні здійснювалась на підставі абз.4 п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", під час видачі посвідки на постійне проживання відділ ВГІРФО УМВС України в Одесткій області керувався зазначеними положеннями Закону України "Про імміграцію", проводив перевірку законності залишення її на постійне проживання на території України, будь-яких підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, заперечень не висловлював та визнав позивача таким, що має дозвіл на імміграцію, що мало наслідком надання посвідки на постійне проживання в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що з боку позивача не було допущено порушень при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні, не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу посвідки на постійне проживання, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про визнання такої посвідки недійсною.

Апелянтом не дотримано одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, за практикою Суду при визначенні питання "необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Тому, будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Колегією суддів встановлено, що позивач перебуває у шлюбі, має неповнолітню дитину, що народилася в Україні 31.01.2002 року, зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів її сім'ї має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої неповнолітня дитина.

Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Колегія суддів звертає увагу, що навіть якщо в 2004 році посвідку на постійне проживання в Україні позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб'єкта владних повноважень, тому перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Зважаючи на те, що судом встановлено неправомірність оскаржуваного наказу відповідача, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про необхідність зобов'язання Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки, що є належним способом захисту та поновлення порушеного права позивача.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв'язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Повний текст судового рішення складено 26.04.2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов