Справа № 461/7691/16-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 квітня 2019 року

м. Київ

справа №461/7691/16-а

адміністративне провадження №К/9901/22812/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Шарапи В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 - представника позивача ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2017 (колегія суддів у складі: Качмара В.Я., Гінди О.М., Рибачука А.І.) у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправними та скасування постанови та рішення,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області (далі - відповідач, ГУ ДМС України у Львівській області), в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЛВ № 058863, винесену 17.11.2016 т.в.о. начальника ГУ ДМС України у Львівській області Дашавцем І.Я. за частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП)

- визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України у Львівській області Жураківського А.І. від 17.11.2016 про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України громадянину республіки Азербайджан ОСОБА_3.

Галицький районний суд м. Львова постановою від 17.05.2017 позов задовольнив.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 29.08.2017 постанову Галицького районного суду м. Львова від 17.05.2017 в частині визнання протиправним та скасування рішення головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України у Львівській області Жураківського А.І. від 17.11.2016 про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 скасував та прийняв нову постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовив. Повернув позивачу зі спеціального фонду Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір в розмірі 1102,45 грн. за подання позовної заяви. В решті постанову Галицького районного суду м. Львова від 17.05.2017 залишив без змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17.11.2016 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС України у Львівській області Шишкою В.В. був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ № 058863 стосовно ОСОБА_3 за частиною першою статті 203 КУпАП, у якому зазначено, що у м. Львові по вул. Словацького, 1, об 11:50 год. встановлено факт перевищення позивачем дозволеного строку перебування на території України, що є порушенням пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (далі - Порядок № 150), а саме: ухиленням від виїзду після закінчення дозволеного терміну перебування.

На підставі вказаного протоколу відповідачем в цей же день прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЛВ № 058863, якою позивача визнано винним у порушенні пункту 2 Порядку № 150 та відповідно до частини першої статті 203 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн., штраф сплачений позивачем.

Крім того, 17.11.2016 головним спеціалістом відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України у Львівській області Жураківським А.І. було винесено рішення про примусове повернення та заборону в'їзду на територію України громадянина Азербайджана ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, затверджене т.в.о. начальника ГУ ДМС України у Львівській області Дашавець І.Я. За даним рішення позивачеві заборонено в'їзд на територію України строком на три роки до 16.11.2019 та його зобов'язано покинути територію України до 27.11.2016.

Не погодившись із такими рішеннями відповідача позивач звернувся до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що порушення посадовими особами ДМС України процесу розгляду справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності і позбавлення належного їй права на отримання допомоги захисника і перекладача є достатніми підставами для скасування оскаржуваної постанови та рішення, оскільки таке є наслідком неправомірного застосування до позивача відповідних актів реагування.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав до часткового скасування рішення суду першої інстанції в частині з відмовою в задоволенні позову. Рішення суду вмотивоване тим, що неповідомлення про зміну паспортного документа та свідоцтва про народження органам ДМС України під час в'їзду в Україну та подання заяви на імміграцію свідчать про наміри позивача продовжувати перебування на території України з порушенням порядку такого перебування, з огляду на що прийняття відповідачем оскаржуваного рішення із застосуванням заборони в'їзду на території України строком на три роки є належним заходом реагування на порушення, що ним вчинені. Водночас, суд погодився з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною та необхідність скасування постанови про накладення адміністративного стягнення з підстав недотримання при її складанні вимог окремих статей КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що заборона подальшого в'їзду в Україну строком на три роки є факультативним стягненням, яке може і не застосовуватися, однак в оскаржуваному рішенні жодним чином не мотивовано покладання такого обмеження на позивача. Окрім цього, звертає увагу на те, що постанова про накладення адміністративного стягнення на момент прийняття рішення про примусове повернення та заборону в'їзду на територію України не набрала законної сили, а тому не могла мати преюдиційного значення для винесення відповідного рішення.

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до пунктів 6 та 9 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України - це іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Відповідно до частин першої та третьої статі 9 Закону № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно з частинами першою та другою статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 3773-VI в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Пунктом 2 Порядку № 150 визначено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в'їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду за візою, оформленою до 11.09.2011.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою прийняття оскаржуваного рішення стало перевищення позивачем строку перебування на території України, що має становити 90 днів протягом 180 днів. Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що стосовно ОСОБА_3 14.04.2016 вже приймалось рішення про примусове повернення за межі території України із зобов'язанням його виконання до 21.04.2016, що і було зроблено останнім 16.04.2016. Однак, 09.06.2016 позивач знову повернувся на Україну, про що свідчить відмітка візи у паспортному документі, чи порушив приписи пункту 2 Порядку № 150.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що до прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_3 Юсіфом огли з метою легалізуватись в Україні та отримати дозвіл на постійне проживання в Україні 25.08.2016 до Залізничного районного відділу у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області було подано заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну. За результатами розгляду такої заяви відповідачем 15.11.2016 прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну за № 03.01/3 на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III).

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що згідно паспортного документа позивача, виданого 25.06.2013 терміном дії до 24.06.2023 серії НОМЕР_2 та до його примусового повернення за межі території України рішенням від 14.04.2016, останній перебував в Україні за прізвищем ОСОБА_4, але до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну подав паспортний документ, виданий 03.06.2016 терміном дії до 02.06.2026 серії НОМЕР_1, в якому його прізвище зазначено як ОСОБА_3, долучивши при цьому свідоцтво про народження, в якому прізвище його батьків записано як «ОСОБА_4 та ОСОБА_5», та видача якого датована 23.05.2016.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про порушення позивачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства в частині недотримання ним вимог щодо порядку в'їзду та виїзду, а також строків перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, неповідомлення про зміну паспортного документа та свідоцтва про народження органам ДМС України під час в'їзду в Україну та подання заяви на імміграцію.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що прийняття відповідачем оскаржуваного рішення із застосуванням заборони в'їзду на території України строком на три роки є належним заходом реагування на порушення, що вчинені позивачем.

Доводи скаржника про те, що постанова про накладення адміністративного стягнення на момент прийняття рішення про примусове повернення та заборону в'їзду на територію України не набрала законної сили, а тому не могла мати преюдиційного значення для винесення відповідного рішення, колегія суддів відхиляє, оскільки в рішенні про примусове повернення та заборону в'їзду на територію України, окрім встановлення факту складання адміністративного протоколу стосовно позивача за частиною першою статті 203 КУпАП та накладення адміністративного стягнення на нього, встановлено й інші обставини, які стали підставою для прийняття такого рішення.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_2 - представника позивача ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач: І.Л. Желтобрюх
Судді: О.В. Білоус
В.М. Шарапа