Справа № 420/6222/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6222/18

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Димерлій О.О.,

- Єщенко О.В.,

за участю: секретар судового засідання - Уштаніт Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 23 січня 2019 року у складі суду судді: Катаєвої Е.В. в місті Одесі по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання наказу №225 від 23.11.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та його скасування, та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заявлених вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення. На думку позивача, судом не враховано актуальну інформацію по країні походження, яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування своїх вимог позивач приводить посилання на джерела інформації, щодо зокрема, активних військових дій у Сирії взагалі, в тому числі, у районі провінції Алеппо, про постраждалих та утиски місцевого населення. На думку позивача, суд першої інстанції неповно та не всесторонньо дослідив всі обставини справи, що призвело до того, що суд неправильно застосував норма законодавства, порушив фундаментальні права біженця в частині не вислання, вказуючи, що повернення осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року.

Представником відповідача 22 березня 2019 року був поданий відзив на апеляційну скаргу, у якому Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не погоджується з твердженнями апелянта, посилаючись на те, що судами під час звернень за наданням міжнародного захисту було неодноразово встановлено, що побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії та переслідування з боку влади є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах. Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Сирії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, уродженцем району Аль Фаркан, м. Алеппо. За національністю араб, за віросповіданням - мусульманин суніт. Рідна мова - арабська, також розуміє російську та англійську мови. За сімейним станом неодружений, дітей не має. Позивач не був членом жодних політичних, громадських, релігійних, військових або інших організацій як на території Сирії, так і поза її межами.

Згідно матеріалів справи, позивач вперше в'їхав в Україну у 2011 році з метою отримання вищої освіти. Останній в'їзд - 12.09.2012 р., на підставі паспортного документу НОМЕР_1 та студентської реєстрації в Україні від 12.09.2012р.

Встановлено, що позивач вперше звернувся із заявою про визнання біженцем 12.09.2013 року, за результатами розгляду позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення ДМС від 03.04.2015 р. № 249-15. Позивач оскаржив зазначене рішення у судових інстанціях, на виконання Постанови суду від 18.09.2015 р. по справі № 815/2989/15 ДМС прийняла рішення від 22.12.2015 р. № 73-15 про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду заяви ДМС вдруге прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.11.2016 р. № 580-16. Позивач оскаржив зазначене рішення у судових інстанціях. Постановою Верховного Суду від 11.10.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

08.11.2018 року позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27.11.2018 року позивач отримав повідомлення № 5/1-773 від 23.11.2018 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №225 від 23.11.2018 р. у відповідності з яким на підставі п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон України №3671-VI) позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причина відмови - очевидна необґрунтованість заяви та зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що порушує його право на отримання притулку в Україні.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України №3671-VI, відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 2 ст.5 Закону України №3671-VI встановлено, зокрема, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 ст.7 Закону України №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 ст.8 Закону України №3671-VI, зокрема, встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п.4.1. розділу ІV Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: - проводить співбесіду із заявником, результати якої оформлюються відповідним протоколом; - розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

Згідно з ч.4 ст.8 Закону України №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частинами 6,7 ст.8 Закону України №3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що однією з причин, через яку він не може повернутись до країни походження є належність до певної соціальної групи, а саме «осіб, які ухиляються від несення військової служби».

На думку позивача міграційний орган в порушення абз. 3 п.п. «в» п. 4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України 07.09.2011 року № 649 не дослідив інформацію по країні походження всебічно, не провів поглиблений аналіз його справи, що призвело до прийняття невірного рішення, а тому рішення про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним і потребує скасуванню.

Щодо причини виїзду з країни громадянської належності, було зазначено бажання отримати вищу освіту на території України. Позивач не бажає повертатися до країни громадянської належності через побоювання зазнати власного примусового рекрутування до лав збройних сил Сирії, можливу загрозу для власного життя у зв'язку з військовими діями на території Сирії.

Разом з тим, з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, обставинам, на які посилається апелянт з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вже надавалась правова оцінка рішеннями суду, які набрали законної сили.

Так, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 по справі № 815/1892/17 було встановлено, що побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії є безпідставними, не ґрунтуються на фактичних обставинах, а є виключно припущеннями позивача. Сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

Разом з тим, колегія суддів Верховного Суду в постанові віл 11.10.2018 року, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції від 27.09.2017 року без змін, зазначила, що побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, рішеннями суду по справі № 815/1892/17, які набрали законної сили, встановлено преюдиційні обставини про відсутність загрози життю та здоров'ю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі повернення позивача до країни громадянського походження.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що під час повторного звернення позивачем не наведено жодних нових обставин та не надано жодних нових доказів щодо наявності в нього особисто підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, його звернення має на меті бажання легалізувати власне перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач прибув до України у 2011 році з метою навчання. Збройний конфлікт на території Сирії розпочався у березні 2011 року. З заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише у 2013 році.

З вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

В своїй апеляційній скарзі позивач звертає увагу суду на те, що він не може повернутися в Сирію, у зв'язку із збройними конфліктами, а також тим, що його одразу заберуть до армії чи інших озброєних угрупувань.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що ні позивач, ні члени його родини ніколи не були членами політичних партій та релігійних, військових або громадських організацій. Найближчі родичі на даний час проживають у Сирії (район «Аль Фаркан») і інформація щодо їх переслідування в матеріалах справи відсутня. Під час перебування в Сирії позивач ніколи не був заарештований чи затриманий з мотивів здійснення ним антиурядової діяльності.

Слід зазначити, що сирійською владою в 2015 році видано низку нормативно-правових актів щодо амністії в'язнів, політв'язнів та дезертирів. Президентом Сирії підписано Указ №32 про надання амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову до лав збройних сил для всіх громадян як в країні, так і поза її межами, а також за злочини, передбачені Законом України «Про військовий обов'язок та військову службу», скоєні до 25.07.2015 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та враховує локальний характер конфлікту на території Сирії і можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни.

Крім того, відповідно до положень Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року щодо статусу біженця, Женева, 1992 року), в країнах, де військова служба є обов'язковою, факт ухилення від цього обов'язку або непокори часто є порушенням, що карається відповідно до закону. Що стосується дезертирства, то воно завжди і у всіх країнах - обов'язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі за визначенням не є обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що факти, повідомлені позивачем, носять загальний характер, а тому не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд апеляційної інстанції критично оцінює посилання апелянта на інформацію по країні походження позивача, яка на його думку свідчить про наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідно до листа заступника директора начальника Управління консульського забезпечення ДКС №71/ВКЗ/15-500-65252 від 06.09.2018 року, за інформацією Посольства України в Ліванській Республіці, урядові війська Сирії продовжують вживати активних заходів з метою знищення терористичної організації Ісламська держава і станом на серпень 2018 року контролюють близько 75% території своєї країни. Терористичні формування займають близько 5% території Сирії, ще близько 20% припадає на курдський автономний регіон. Крім того, як вбачається з інформації по країні походження апелянта станом на 19.02.2018, опублікованої за посиланням https://dmsu.gov.ua/assets/files/coi/Syria/4.pdf, більша частина Алеппо знаходиться під контролем Сирійських урядових військ та проурядових сили (Ассад, Росія та Іран), а менша - курдів (Загони народної самооборони, Робоча партия Курдистану, Пешмегра та інші). Крім того, зі змісту рекомендацій по питанню міжнародного захисту (редакція V) УВКБ ООН від 03.11.2017 року, вбачається що сирійський уряд повернув контроль над значною частиною країни, зокрема місто Алеппо.

При цьому колегія суддів вказує на те, що лише інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою.

Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги аргументи відповідача, що міграційна служба у жодному випадку не розглядає варіант примусового повернення шукача захисту на територію країни громадянської належності. При цьому у матеріалах справи відсутні відомості, що органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту приймались рішення щодо примусового повернення або видворення позивача.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241, 243, 244, 245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко