Справа № 1540/4020/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4020/18
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Бойка А.В., Шевчук О.А.,

при секретарі Іщенко В.О.,

за участю позивача ОСОБА_1, перекладача Абдулрахман Мохамад Алі, представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача Топової О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення - 09.11.2018р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

09.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМСУ в Одеській області №146 від 02.08.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 07.08.2018 року він отримав повідомлення №5/1-611 від 02.08.2018 року, прийняте на підставі наказу Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 02.08.2018 року №146, згідно якого йому було безпідставно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання «біженцем». На думку позивача, вищевказане рішення міграційного органу є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають суттєве юридичне значення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, позивач ОСОБА_1 12.12.2018 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.11.2018р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні.

Представник відповідача Топова О.П., в свою чергу, в судовому засіданні суду 2-ї інстанції апеляційну скаргу не визнала та відповідно, мотивовано наполягала на залишенні її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Судану, уродженцем м.Хартуму, штату Хартуму. За національністю - «суданець», за етнічною належністю «нубі-араб», за віросповіданням - «мусульманин-суніт». Рідна мова «арабська», також володіє англійською мовою задовільному рівні, мовою архарі (мова народів Ефіопії) на рівні нижче за середній. За сімейним станом неодружений, дітей не має.

Середню освіту позивач здобув в початковій школі «Емтідал Алджануб Маю» (Судан, м. Хартум), протягом 1986-1996 (1997) років навчання. Зі слів заявника, відповідний атестат про закінчення школи наразі знаходиться в Одеському державному аграрному університеті.

На території Судану заявник навчався за спеціальністю «бухгалтер» на факультеті «Економіки, менеджменту та управління» університету «Омдурман» (Судан, м. Омдурман), протягом 1997-2001 років навчання (копія відповідного сертифікату від 23.01.2002 року наявна в матеріалах особової справи заявника).

На території країни громадянської належності позивач також проходив курси з програмування в приватному інституті « 95» (Судан, м. Хартум) протягом березня-травня 2005 року (копія відповідного сертифікату від 05.07.2005 року наявна в матеріалах особової справи заявника), навчався в приватному інституті «Аккамс мікросистемс» (Судан, м. Хартум) протягом лютого-березня 2006 року (копія відповідного сертифікату від 30.03.2006 року наявна в матеріалах особової справи заявника).

На території України позивач поступив на навчання на підготовчий факультет Одеського державного аграрного університету, де навчався протягом лютого-квітня 2018 року.

Позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 (копія відповідної посвідки наявна в матеріалах особової справи заявника).

Зі слів позивача, його було відраховано з вищезазначеного Університету через несплату грошей за навчання (арк. 1 заяви від 19.07.2018 року). Додатково позивач пояснив, що після відрахування з вищезазначеного навчального закладу та відповідного виселення з гуртожитку, у нього було конфісковано особисті речі, а саме: підручники, сумки, документи, що посвідчують особу тощо (арк. 10 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Зі слів позивача, на території країни громадянської належності він протягом жовтня 2001р. - лютого 2002р. офіційно працював бухгалтером в університеті м. Хартум (Судан, м. Хартум), а протягом 2002-2005р.р. офіційно працював бухгалтером в приватній компанії «Манджуб та сини» (Судан, м. Хартум).

На території України заявник ніколи офіційно не працював.

На території країни громадянської належності позивач протягом 1987-1989р.р. був членом партії «Демократичний фронт», де виконував функції охоронця під час проведення зібрань партії, працював в типографії, розповсюджував агітаційні газети та брошури, приймав участь у проведенні зустрічей партії в різних містах Судану.

Протягом 1989-2009р.р. заявник перебував в «Комуністичній партії Судану», де перебував у загальній категорії, займався агітаційною роботою, аналізом та прогнозуванням політичних ситуацій.

Після розділу партії в 2009 році заявник став членом «Демократичної партії Хак», де не мав чітко визначених посадових обов'язків.

Зі слів позивача, його тричі заарештовували на території Судану, а саме: в червні 1997 року його було заарештовано на 1 (один) місяць представниками Служби Безпеки Судану, після чого відпустили з оформленням розписки про нерозголошення інформації; в 1998 році позивач перебував під арештом в слідчому ізоляторі з лютого по серпень; в листопаді 1999 року позивача було втретє заарештовано та поміщено у слідчий ізолятор на 2 (два) тижні, в подальшому позивача звільнили за умови інформування компетентних органів країни громадянської належності про діяльність представників «Комуністичної партії Судану».

Разом з тим, не зважаючи на вказані вище арешти, відносно позивача ніколи не висувалися офіційні обвинувачення та останній ніколи не притягався до кримінальної відповідальності на території Судану.

В 2015 році позивач, за допомогою друзів, нелегально виїхав з Судану до Ефіопії, де звернувся за міжнародним захистом до місцевого партнера УВКБ ООН. Позивача було визнано «біженцем» на території Ефіопії та він був документований відповідним посвідченням. На території Ефіопії позивач перебував протягом приблизно 2015-2017р.р., отримував соціальну допомогу та проживав в таборах для біженців «Шуркалі» (Ефіопія, м.Асоса) у м. Аддис-Абеба (Ефіопія).

В подальшому, позивач нелегально повернувся до країни громадянської належності. В березні 2017 року позивач вибув з м. Хартум (Судан) до м. Каїр (Єгипет), після перебування на території Єгипту повернувся до Судану.

Приблизно наприкінці грудня 2017 року позивач легально виїхав з Судану до України авіарейсом Хартум (Судан) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), на підставі паспортного документу гр. Судану НОМЕР_2 та оформленої багаторазової візи до України типу «D» серії (М) НОМЕР_3.

В м. Стамбул (Туреччина) позивач перебував транзитом, місце прибуття в Україну - міжнародний аеропорт «Бориспіль». Виїзд за межі країни громадянської належності, зі слів позивача, відбувся через власну політичну діяльність, загальне особисте соціально-економічне становище (арк. 10 анкети від 30.07.2018 року).

У липні 2018 року позивач звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

02.08.2018 року за результатами розгляду особової справи заявника №2018ОD0104 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Судану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, через відсутність умов передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із вказаними рішеннями міграційної служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності дій та спірних рішень відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з ч.6 ст.8 вказаного Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, як видно зі змісту приписів п.13 ст.1 вищезгаданого Закону, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Пунктом 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст.4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

А згідно із ч.7 ст.7 даного Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом 2-х місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до 3-х місяців.

Далі, згідно із ч.11 цієї ж ст.9, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом 1-го місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до 3-х місяців.

Згідно із приписами ч.5 ст.10 вказаного Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається «Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», які затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011р. за №1146/19884.

Так, відповідно до вимог п.2.1 вказаних Правил №649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого ст.5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

А згідно із п.2.4 вказаних Правил №649, у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та вже зазначалося вище, позивач - ОСОБА_1, вже маючи з 2015р. статус «біженця» в Ефіопії, повернувся в Судан, після чого наприкінці грудня 2017 року легально, т.б. на підставі національного паспорту, покинув країну походження авіарейсом «Хартум (Судан) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна)».

Далі, як свідчать матеріали справи, у липні 2018 року позивач звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Проте, в подальшому, відповідно до наказу №146 від 02.08.2018 року Державною міграційною службою України було відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.08.2018 року позивач отримав повідомлення №5/1-611 від 02.08.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с. 210-215).

З матеріалів справи вбачається, що в якості підстави звернення за захистом позивач зазначив, що наразі не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв'язку із загрозою ймовірних переслідувань через власну партійну діяльність на Батьківщині (арк. 1-2 заяви від 19.07.2018 року; арк. 6 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Під час проведення анкетування від 30.07.2018 року позивач повідомив, що проживаючи на території країни громадянської належності, він протягом 1987-1989 років був членом партії «Демократичний фронт», протягом 1989-2009р.р. представляв «Комуністичну партію Судану», після розподілу зазначеної партії з 2009 року є членом «Демократичної партії Хак» (арк. 10-12 анкети від 30.07.2018 року).

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, проведеним аналізом матеріалів особової справи «шукача захисту», наданих позивачем документів, висловлених тверджень та повідомленої інформації територіальним підрозділом ДМС не підтверджується обставина ймовірного переслідування позивача на території країни громадянської належності за ознакою політичних переконань.

Слід зазначити, що під час проведення процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також судового розгляду справи позивач не зазначив елементів можливих переслідувань на період діяльності в партіях «Демократичний фронт» та «Демократична партія Хак». Натомість, позивач стверджує, що він зазнавав арештів, погроз та дискримінації у зв'язку з діяльністю в «Комуністичній партії Судану», яка наразі діє неофіційно на території країни громадянської належності заявника (арк. 10-13 анкети від 30.07.2018р.).

Під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що під час перебування у «Комуністичній партії Судану» він займався проведенням агітаційної роботи, аналізом та прогнозуванням політичної ситуації в країні (арк. 11 анкети від 30.07.2018 року).

Однак, беззаперечно підтвердити обставину перебування та політичної діяльності позивача в «Комуністичній партії Судану» не вбачається можливим, враховуючи ненадання позивачем копії відповідного членського квитка, інших документів, які б могли підтверджувати членство в зазначеній партії або політичну діяльність позивача на території країни громадянської належності. Відповідно до міжнародних рекомендацій, особи, які звертаються за міжнародним захистом, повинні в першу чергу обґрунтувати власні ймовірні побоювання у випадку повернення на Батьківщину.

В зазначеному випадку, першочергове значення мають твердження позивача під час проведення співбесід, аналіз їх повноти, чіткості та послідовності.

Так, під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також в позові позивач не надав чіткої та повної інформації стосовно ідеології «Комуністичної партії Судану», інформація, повідомлена позивачем із зазначеного приводу носить загальний характер та не відповідає необхідному рівню обізнаності стосовно партійних справ особи, яка ймовірно перебувала членом вищезазначеної політичної сили протягом 20 років.

В той же час, в твердженнях позивача стосовно зазначеної партії міститься низка суттєвих розбіжностей з об'єктивною інформацією, що вказує на сумнівність повідомлених позивачем обставин стосовно власної активної партійної діяльності, що могло б стати підставою для ймовірних переслідувань.

Так під час проведення процедури розгляду заяви особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не зміг повідомити інформацію про офіційні символи та емблему вищезазначеної партії (арк. 14 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Згідно матеріалів особової справи позивача, спостерігаються розбіжності в даті заснування «Комуністичної партії Судану». Так, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року позивач зазначив, що вищевказана партія була заснована в 1959 році (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018р.), натомість, зазначена інформація спростовується об'єктивною інформацією з країни походження, згідно з якою, вказана партія була заснована ще у 1944 році.

Крім того, позивач повідомляє різну інформацію стосовно дати та обставин заборони партії на території Судану. Так, під час проведення протоколу співбесіди 02.08.2018 року, позивач стверджував, що вищезазначена партія була заборонена в 1989 році (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), в подальшому, позивач вказував, що діяльність партії була заборонена приблизно в 1985-1986 роках (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). При цьому, позивач повідомляє, що «Комуністична партія Судану» була заборонена через спробу військового перевороту проти президента ОСОБА_9, яка відбулась у 1989 році (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), натомість, як вбачається з об'єктивної інформації за країною походження, діяльність «Комуністичної партії» на території Судану була заборонена ще в 1958 році. При цьому, спроби військового перевороту проти президента ОСОБА_9 були датовані 1971 та 1985 роками.

На момент проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року позивач зазначає, що «Комуністична партія Судану» підтримує тісні дружні стосунки з усіма опозиційними партіями, окрім ісламських (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), натомість, в подальшому, заявник вказує, що «Комуністична партія Судану» підтримує дружні відносини з партією «Хізб ут-Тахрір», партією «ісламського визволення» (арк. 15 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не вказав суттєву інформацію про входження «Комуністичної партії Судану» до «Народного демократичного альянсу (НДА)» у 1989 році, подальшу спільну діяльність, що мала бути відома особі, яка ймовірно займалась активною політичною діяльністю у складі вищезазначеній партії у звітній період.

В якості підтвердження ймовірних переслідувань та дискримінації за вищезазначеною ознакою позивач вказує на ймовірні арешти, нібито спричинені його політичною діяльністю (арк. 12-13 анкети від 30.07.2018 року).

Разом з тим, згідно з проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача стосовно цієї обставини можливо визначити наступне. Всі елементи ймовірних арештів, про які повідомив позивач були датовані 1997-1999 роками (арк. 12-13 анкети від 30.07.2018 року), практично за 20 років до виїзду заявника за межі країни громадянської належності; після арешту 1999 року позивача не затримували на території країни громадянської належності

Також, за матеріалами особової справи позивача відсутня підтверджена інформація стосовно застосування по відношенню до нього утисків або переслідувань на Батьківщині; позивач надає сумнівну інформацію стосовно обставин ймовірного арешту від 1997 року.

Так, під час проведення анкетування від 30.07.2018 року позивач вказує, що його було заарештовано через розповсюдження брошур, які були спрямовані на осуд діючого режиму країни (арк. 12 анкети від 30.07.2018 року), натомість, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року позивач стверджує, що її було затримано через участь у демонстрації, яка відбулася у м. Хартум (Судан) (арк. 16 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Окрім того, проведеним аналізом інформації, що була надана позивачем можливо визначити, що причиною для його затримань була не безпосередня наявність у нього політичних поглядів, а його участь у бійках з представниками партій, які підтримують владу (арк. 12 анкети від 30.07.2018 року). Додатково, слід зазначити, що позивач повідомив що востаннє він приймав участь у демонстрації 1999 році (арк. 13 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), із зазначеного періоду часу у позивача не виникало підтверджених проблем на території країни громадянської належності.

Відносно позивача не висувалось жодних офіційних обвинувачень за результатами арештів на території країни громадянської належності, позивач також не притягався до кримінальної відповідальності (арк. 13 анкети від 30.07.2018 року), позивача переважно не затримували на тривалий період часу, відпускали після стабілізації ситуації в країні, що також вказує на відсутність підтверджених проблем у позивача з представниками органів державної влади країни громадянської належності.

Також з матеріалів справи видно, що позивач не зазнавав жодних арештів або переслідувань і за період його діяльності в «Демократичній партії Хак», яка на цей час офіційно функціонує на території Судану (арк. 16 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Крім того, за результатами проведеного відповідачем аналізу інформації за країною походження позивача вбачається можливість прийняття представниками партії участі у загальнодержавних спільній ініціативах, що вказує на вільний характер діяльності партії.

Водночас, не підтверджується активна діяльність позивача у «Демократичній партії Хак», враховуючи відсутність повідомленої чіткої та дентальної інформації стосовно обставин та характеру діяльності вищезазначеної партії, відсутність проходження позивачем офіційно визначеної процедури вступу до партії, яка зазначена у відкритих джерелах.

Матеріалами особової справи встановлено, що після повідомлених позивачем обставин стосовно ймовірних арештів на території країни громадянської належності, він продовжив займатися політичною діяльністю на Батьківщині, не зазнаючи підтверджених перешкод (арк. 17 протоколу співбесіди від 02.08.2018р.), мав можливість вільного переміщення країною для здійснення партійної діяльності (арк. 2 анкети від 30.07.2018 року).

Під час проведення процедури розгляду заяви від 19.07.2018 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що за результатами його арешту у 1999 році йому було офіційно заборонено працювати на території країни громадянської належності (арк. 7, 10, 13 анкети від 30.07.2018 року), що стало підставою для його подальшого виїзду за межі Судану.

Судова колегія погоджується з доводами відповідача, що вищезазначена обставина визнається неправдоподібною та необґрунтованою, такою, що використовується заявником з метою посилення впливу висловленої історії переслідування за наступними ознаками: незважаючи на повідомлений позивачем офіційний характер заборони працювати, зазначене рішення не було жодним чином формально визначене та оформлене, також, позивач не може надати інформацію стосовно фігурантів, які ймовірно були причетні до прийняття зазначеного рішення (арк. 11 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), що також вказує на необґрунтованість та неправдоподібність вказаної позивачем інформації стосовно зазначеної обставини, відсутність офіційної заборони або неофіційних утисків.

Разом з тим, інформація, надана позивачем з приводу ймовірної заборони щодо працевлаштування на Батьківщині містить розбіжності. Так, під час проведення анкетування від 30.07.2018 року, позивач стверджує, що він офіційно працював на території країни громадянської належності (арк. 7 анкети від 30.07.2018 року), натомість, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року позивач зазначив, що після того, як йому ймовірно заборонили працювати, він працював неофіційно під іншим ім'ям (арк. 10-11 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Додатково, позивач стверджує, що йому забороняли працювати у державних установах у випадку відповідного звернення (арк. 11 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), проте зазначена інформація суперечить та не підтверджується твердженнями заявника.

Так, проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що вже після ймовірної заборони на працевлаштування, він офіційно працював в університеті (Судан, м. Хартум) (арк. 7 анкети від 30.07.2018 року). Також, шукач захисту мав можливість офіційно працювати в приватній компанії (арк. 7 анкети від 30.07.2018 року).

Також, під час проведення процедури розгляду заяви від 19.07.2018 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказав, що виїхав за межі країни громадянської належності через тиск, який ймовірно чинився на нього з боку органів державної влади (арк. 10 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Також, позивач вважає, що він наразі знаходиться в офіційному розшуку на території країни громадянської належності (арк. 8 анкети від 30.07.2018 року; арк. 9 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ймовірне перебування позивача в опозиції по відношенню до діючого режиму (арк. 9 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року) автоматично не означає наявність відповідних переслідувань та оголошення у державний розшук. Натомість, проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача, висловлених ним тверджень територіальним підрозділом ДМС не виявлено елементів, які б могли вказувати на утиски, тиск або переслідування позивача з боку органів державної влади країни громадянської належності. На це вказують наступні ознаки: позивач мав можливість безперешкодного отримання паспортних документів гр. Судану на території країни громадянської належності (арк. 2-3 анкети від 30.07.2018 року), у нього не виникало підтверджених проблем з отриманням паспортного документа гр. Судану у 2015 році, за яким особа здійснила виїзд до України (арк. 7 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Натомість, на обставину особистого прийняття позивачем участі в процедурі оформлення паспортного документа гр. Судану вказує повідомлена ним інформація, відповідно до якої для отримання паспортного документа гр. Судану необхідне особисте дактилоскопіювання та проставлення електронного підпису (арк. 17 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); позивач мав можливість вільного отримання освіти на Батьківщині (арк. 6 анкети від 30.07.2018року); позивач здійснив легальний виїзд до України за власним папсортним документом (арк. 7 анкети від 30.07.2018 року), що вказує на те, що особа не перебуває в державному розшуку на території країни громадянської належності; після власного виїзду на територію Ефіопії шукач захисту повертався до Судану (арк. 2, 8-9 анкети від 30.07.2018 року), де тривалий час проживав у м. Хартум (Судан), не зазнавав жодних пригнічень або переслідувань (арк. 12 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); позивачеві не чинили жодних перешкод при зарахуванні до строку проходження військової служби періоду навчання особи у ВНЗ на Батьківщині (арк. 13 анкети від 02.08.2018 року); у позивача на території країни громадянської належності була можливість відвідання лікарень, державних та комерційних установ у випадку подібної необхідності (арк.9-10 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); позивач мав можливість брати кредити, інші економічні позики на час перебування на території країни громадянської належності (арк. 11 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); повідомлена заявником інформація стосовно ймовірно встановленого стеження за ним визнається неправдоподібною, враховуючи відсутність жодних елементів, які можуть вказувати на наявність відповідної обставини (відсутність прослуховування, використання інших технічних засобів тощо ) (арк. 16 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); позивач мав та користався можливістю відвідання державних та комерційних установ на території країни громадянської належності (арк. 17 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року); додатково, на відсутність жодних проблем у позивача з представниками органів державної влади країни громадянської належності вказує обставина офіційного завірення представниками міністерства зовнішніх справ Судану документів, які позивач долучив до матеріалів особової справи (заява від 02.08.2018 вх. №5/1-408).

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, тверджень, наданих позивачем під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту територіальним підрозділом ДМС також не встановлено ознак, які могли б вказувати на те, що шукач захисту може зазнати переслідувань через наявність політичних переконань у випадку повернення до країни громадянської належності.

Так, у відповідності до міжнародних рекомендацій, при розгляді заяв шукачів захисту про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за ознакою політичних переконань необхідно враховувати можливу наявність таких факторів, як положенні заявників в структурній ієрархії відповідної політичної сили, ступінь виваженості поглядів заявників тощо.

Натомість, судова колегія вважає, що просте опозиційне відношення до органів влади країни громадянської належності не є достатньою підставою для визнання подібних осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту за ознакою політичних переконань.

Додатково, позивач особисто вказує, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через елемент не сприйняття світовою спільнотою політики діючого режиму на території Судану (арк. 6 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Разом з тим, відповідно до пояснень позивача, в 2015 році він звертався за міжнародним захистом на території Ефіопії (арк. 7 анкети від 30.07.2018 року). При цьому, позивач надає суперечливу та нечітку інформацію стосовно обставин звернення та подальшого перебування на території Ефіопії.

Так, під час проведення анкетування від 30.07.2018 року позивач зазначив, що його було одразу визнано біженцем після відповідного звернення до організації УВКБ на території Ефіопії в 2015 році (арк. 8 анкети від 30.07.2018 року), натомість, відповідно до наданої позивачем до територіального підрозділу ДМС копії посвідчення біженця зазначено, що заявник отримав відповідне посвідчення 07.03.2017 року. Також, слід зазначити, що у відповідному посвідченні фігурує дата народження заявника, як 1979 рік народження.

Під час проживання в таборах для біженців на території Ефіопії позивач мав можливість забезпечення охороною, отримання медичних послуг у випадках необхідності (арк. 8 анкети від 30.07.2018 року).

Позивач надав суперечливу інформацію стосовно наявності ймовірних проблем, що стали причиною його виїзду за межі Ефіопії, що не дозволяє чітко визначити дійсні мотиви прийнятого ним рішення. Так, під час проведення анкетування від 30.07.2018 року він вказав, що по відношенню до нього застосовувалось фізичне насилля під час перебування в таборах для біженців на території Ефіопії (арк. 8 анкети від 30.07.2018 року), натомість, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року, позивач вказав, що зазнавав лише певних ознак психологічного тиску (арк. 12 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

В якості причини повернення з Ефіопії позивач зазначає бажання подальшого спокійного проживання та отримання освіти на території Судану (арк. 12 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Також, з пояснень позивача вбачається, що він в березні 2017 року протягом приблизно 3 (трьох) місяців перебував на території Єгипту (арк. 2 анкети від 30.07.2018 року; арк. 12 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), де орендував житло та не зазнавав жодних проблем, за міжнародним захистом не звертався, не розглядав варіантів подальшого проживання на території Єгипту через особисті міркування (арк. 12-13 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Окрім того, позивач повідомляє, що його близькі родичі (сестра та брати) проживають на території таких країн, як Велика Британія, Об'єднані Арабські Емірати, Саудівська Аравія (арк. 4-5 анкети від 30.07.2018 року). Під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник не навів жодних обґрунтувань стосовно неможливості власного виїзду до зазначених країн, де ймовірно йому була б надана підтримка та сприяння з боку близьких родичів.

Додатково, слід зазначити, що звернення позивача до територіального підрозділу ДМС відбулось із суттєвими зволіканнями після прибуття його на територію України. Під час проведення процедури анкетування від 30.07.2018 року позивач стверджує, що не мав знайомих на території України (арк. 9 анкети від 30.07.2018 року), натомість, за матеріалами протоколу співбесіди від 02.08.2018 року спостерігається, що позивач мав широке коло знайомих-співгромадян на території України (арк. 8 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), з якими підтримував регулярне спілкування (арк. 9 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), отже, мав можливість ознайомлення із процедурою розгляду заяв про визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, місцем розташування компетентних органів державної влади, якою не скористався.

Враховуючи вказані вище обставини, суд 2-ї інстанції погоджується з висновком відповідача, що дійсною причиною виїзду позивача за межі країни громадянської належності була не загроза переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а загальний нестабільний соціально-економічний стан в країні, про елементи якого зазначає позивач під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 10 анкети від 30.07.2018 року; арк. 7 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року). Додатково, на зазначену обставину вказує повідомлена позивачем інформація стосовно активного пошуку інших країн для виїзду за межі України з метою постійного проживання (арк. 5 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року), де він можливо буде забезпечений більш вигідними умовами.

Додатково, колегія суддів зазначає, що позивач надає суперечливі твердження з приводу обставини власного відрахування з ВНЗ на території України. Так, в заяві від 19.07.2018 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту він стверджує, що його відрахували з відповідного навчального закладу через несплату грошей за навчання, неможливістю знаходження джерел для отримання необхідних грошей (арк. 1 заяви від 19.07.2018 року), натомість, під час проведення анкетування від 30.07.2018 року, позивач вказує, що його відрахували за політичними мотивами через тиск компанії, яка запросила його на навчання на територію України (арк. 9 анкети від 30.07.2018 року). При цьому, позивач стверджує, що насправді сплатив гроші за навчання (арк. 9 анкети від 30.07.2018 року), разом з тим, під час проведення протоколу співбесіди від 02.08.2018 року, вказує, що не зміг продовжити навчання через скоєний обман з боку посередника (арк. 10 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Одночасно, слід зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, найближчі родичі заявника, а саме 2 (дві) рідні сестри наразі залишились проживати у м. Хартум (Судан), мають можливість працювати та отримувати зарплатню в державних органах, діти близьких родичів мають можливість безперешкодно отримувати освіту на території країни громадянської належності, т.б. їм на цей час нічого не загрожує, що, в свою чергу, фактично підтвердив і сам позивач під час співбесіди. Також за матеріалами особової справи позивача відсутня чітка та підтверджена інформація стосовно ймовірних переслідувань або дискримінації його близьких родичів на території Судану (арк. 8 протоколу співбесіди від 02.08.2018 року).

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити й про те, що як вбачається з матеріалів співбесіди, позивач на сі уточнюючі запитання представника органу міграційної служби щодо його викрадення так і не зміг надати будь-які змістовні відповіді.

Також, як свідчать матеріали справи, в країні громадянської належності позивач теж не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема, у позивача відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, позивач також не зазнавав. В матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реальних ризиків для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Також, приймаючи остаточне рішення з даного спірного питання судова колегія також вважає за необхідне зазначити й про те, що позивач є громадянином Судану (відповідно до наявної в матеріалах справи копії національного паспорта, дійсного до 13.08.2020 року) та досі користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, легального перетину кордону України.

Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Отже, з вказаного вбачається, що судом 1-ї інстанції, в даному випадку, було обґрунтовано встановлено факт того, що у позивача відсутні умови (критерії), зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та відмовлено у задоволенні позовних вимог.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 02.05.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук