Справа № 353/659/17
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2691/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.,

представника позивача Дузь-Крятченко Ю.О.,

представників відповідача Гнатюка В.В.,

Чігур Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Тлумацької районної ради Івано-Франківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Арбітражний керуючий-ліквідатор комунального підприємства «Дирекція теплопостачання», Комунальне підприємство «Дирекція теплопостачання», Комунальне підприємство «Теплоцентр» Тлумацької районної ради Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Ничик Г.І.,

час ухвалення рішення - 12:15:55,

місце ухвалення рішення - м. Городенка,

дата складання повного тексту рішення - 21 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

26 липня 2017 року ПАТ НАК «Нафтогаз України» звернулося в суд з адміністративним позовом до Тлумацької районної ради Івано-Франківської області, в якому просило: визнати протиправним та скасувати рішення від 10 травня 2016 року № 091-05/16 «Про передачу майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міста району на праві господарського відання»; зобов'язати утриматися від вчинення дій щодо вилучення та передачі у володіння, користування або розпорядження третіх осіб майна, що було закріплене на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Дирекція теплопостачання» станом на 09 травня 2016 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2012-2013 роках між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (Компанія) та Боржником Комунальним підприємством «Дирекція теплопостачання» були укладені договори купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов яких Компанія поставляла Боржнику природний газ, за який Боржник зобов'язаний був сплатити кошти. Свої зобов'язання за договорами Боржник виконав неналежним чином, що підтверджено рішеннями господарського суду Івано-Франківської області у справах № 909/726/15, 909/725/15, 909/837/14, 909/838/14. В межах справи № 909/252/16 про банкрутство Компанію визнано кредитором Боржника на загальну суму 1639152,12 грн. В подальшому, під час провадження справи про банкрутство, Компанії стало відомо про рішення Тлумацької районної ради Івано-Франківської області від 10 травня 2016 року № 091-05/16 «Про передачу майна спільної власності територіальних громад сіл, селища, міста району, на праві господарського відання», яким вирішено вилучити з безоплатного постійного користування на праві господарського відання, у колективного підприємства «Дирекція теплопостачання» та закріпити на праві господарського відання за комунальним підприємством «Теплоцентр» Тлумацької районної ради майно спільної власності територіальних громад сіл, селища, міста району, згідно з додатком. За результатами аналізу додатку до вищезазначеного рішення - Переліку основних засобів, з'ясовано, що Тлумацькою районною радою у Боржника було вилучено майже усе наявне майно, яке було закріплено за ним на праві господарського відання. На момент вилучення майна заборгованість Боржника перед Компанією становила 861998,70 грн. Зазначає, що приймаючи рішення про припинення права господарського відання Боржника на майно, Тлумацька районна рада не приймала рішень про надання фінансової допомоги Боржнику для розрахунків із Компанією, хоча подібна практика має місце. Тлумацькою районною радою було прийнято рішення про вилучення майна, закріпленого на праві господарського відання за Боржником, без ліквідації останнього, з подальшим закріпленням такого майна за КП «Теплоцентр» Тлумацької районної ради. Вважає, що лише після ліквідації суб'єкта господарювання майно, що залишилося після розрахунку з кредиторами, може бути повернене власнику, при цьому зазначає, що таке рішення не узгоджується зі статтею 136 Господарського кодексу України, яка не передбачає можливості вилучення власником у суб'єкта господарювання майна, закріпленого на праві господарського відання.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюване рішення № 091-05/16 від 10 травня 2016 року прийнято Тлумацькою районною радою в межах її повноважень, без порушень чинного законодавства, оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення відповідач не знав і не міг знати про порушення справи про банкрутство КП «Дирекція теплопостачання». Також, на час відкриття ліквідаційної процедури майно вже було передане на підставі Рішення Тлумацької районної ради № 091-05/16 від 10 травня 2016 року, тому не могло бути включене до ліквідаційної маси підприємства банкрута.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ НАК «Нафтогаз України» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що рішення Тлумацької районної ради Івано-Франківської області № 091-05/16 від 10 травня 2016 року не узгоджується з ст. 136 ГК України, яка не передбачає можливості вилучення власником у суб'єкта господарювання майна, закріпленого на праві господарського відання. Посилання суду першої інстанції на необізнаність Тлумацької районної ради Івано-Франківської області, як контролюючого в даному випадку відносно боржника органу, про порушення щодо підконтрольного йому підприємства справи про банкрутство є необгрунтованим та таким, що не відповідає дійсності, оскільки Тлумацька районна рада є засновником підприємства боржника. Відповідно до відомостей розміщених у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань боржник та КП «ТЕПЛОЦЕНТР» Тлумацької районної ради розміщені за однією адресою: Івано-Франківська обл., Тлумацький район, м. Тлумач, вул. Шевченка, « 3а», та мають однакові види діяльності: Код КВЕД 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (основний), тобто де-юре підприємства різні, проте де-факто, це одне і те саме підприємство.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що районна рада, приймаючи рішення № 091-05/16 від 10 травня 2016 року, діяла в межах своїх повноважень та у спосіб визначений Конституцією України та законом, про що свідчить рішення Городенківського районного суду куди позивач звертався про визнання протиправним та скасування вищевказаного рішення. В додатковій угоді № 2 від 11 травня 2016 року, яка була укладена відповідно до рішення 091-05/16 від 10 травня 2016 року і яка є правомірною, вказано перелік майна, яке вилучається, а також перелік майна, яке залишено у користуванні на праві господарського відання за користувачем і яке в ході ліквідаційної процедури може бути включене до складу ліквідаційної маси. Однак, договір від 15 липня 2010 року з користувачем КП «Дирекція теплопостачання» не припинений, комунальне підприємство не ліквідоване і не припинило свою діяльність, тобто не було прийнято жодного рішення про припинення господарського відання боржника на що вказує позивач.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.

Представники відповідача щодо апеляційної скарги заперечили, в своїх поясненнях покликалися на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Треті особи явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представників відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 10 травня 2016 року Тлумацькою районною радою Івано-Франківської області прийнято рішення № 091-05/16 «Про передачу майна спільної власності територіальних громад сіл, селища, міста району на праві господарського відання», згідно з яким вилучено з безоплатного постійного користування на праві господарського відання у колективного підприємства «Дирекція теплопостачання» та закріплене на праві господарського відання за комунальним підприємством «Теплоцентр» Тлумацької районної ради майна спільної власності територіальних громад сіл, селища, міста району згідно з додатком основних засобів.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Однак, на думку колегії суддів помилково не врахував наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…); питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (тут і далі у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ..

Пункт 1 частини 1 статті 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини 1 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України у чинній редакції, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала свою правову позицію щодо правил розмежування предметної юрисдикції, а також критеріїв, які при цьому потрібно враховувати.

Аналогічний висновок щодо визначення предметної юрисдикції справи зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 07.11.2018 у справі № 802/581/16-а (провадження № 11-677апп18), від 23.01.2019 у справі № 817/726/17 (№ 11-1177апп18)

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; далі - ГПК України) визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 6 статті 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З матеріалів справи слідує та не заперечується сторонами по справі, що власником майна та засновником підприємств «Дирекція теплопостачання» та «Теплоцентр» є районна рада- відповідач.

На переконання колегії суддів, спірні відносини у даній справі виникли між сторонами з приводу рішення Тлумацької районної ради Івано-Франківської області від 10 травня 2016 року № 091-05/16 «Про передачу майна спільної власності територіальних громад сіл, селища, міста району на праві господарського відання», в яких відповідач діє від імені власника цього майна, якому надано право розпоряджатися комунальним майном територіальної громади м. Тлумач, а не як суб'єкт владних повноважень, який реалізує владні управлінські функції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув даний спір в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів та повинен вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 319 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, тому оскаржуване рішення слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 4 ч. 1 ст. 315, ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2019 року у справі № 353/659/17 - скасувати, а провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.