Справа № 758/13011/16-а
Суддя: Ларіонова Н. М.
Дата ухвалення: 2018-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2018 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Артюшенко К.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Латонової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 р. позивач ОСОБА_3, інтереси якої представлені ОСОБА_4, звернулася до суду з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, про зобов'язання поновити ОСОБА_3 виплату пенсію з 07 жовтня 2009 року, шляхом її призначення на загальних підставах, в порядку, передбаченому ст.ст. 49, 46, і 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з проведенням її індексації і здійсненням компенсації втрати частини доходу у зв'язку з несвоєчасною виплатою незаконно не поновленої, і не виплаченої пенсії ОСОБА_3, в розмірі не нижчому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, допустивши негайне виконання виплати пенсії за 1 місяць. Вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 по досягненню пенсійного віку та наявності понад 38 років страхового стажу була призначена пенсія за віком. 21.12.1997 року вона виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де мешкає і на сьогоднішній день. З 1998 року виплата пенсії позивачці була припинена. 07.10.2009 року Конституційним Судом України прийняте рішення, яким визнано неконституційними норми Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», а саме п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону, відповідно до яких припинялися виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення. Органами Пенсійного Фонду України після ухвалення рішення Конституційним Судом України виплату пенсії не було поновлено, позивачка через представника звернулася до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з особистою заявою ОСОБА_3 від 17.04.2016 року про поновлення виплати пенсії, нотаріально посвідченою та апостильованою та необхідними оригіналами документів для такого поновлення. Відповідачем листом від 06.06.2016 року № 7340/08 було відмовлено у поновленні виплати пенсії ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що позивачка не перебуває на обліку у відповідача та відсутністю міждержавної угоди про пенсійне забезпечення з Ізраїлем. Таке рішення пенсійного органу про відмову у поновленні виплати пенсії позивачка вважає протиправним і просить скасувати, просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у не поновленні виплати пенсії, а також просить зобов'язати відповідача поновити та виплатити пенсію за віком позивачці з 07.10.2009 року, з дня прийняття рішення Конституційним Судом України. Крім того, додатково позивачка через представника звернулася до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з особистою заявою ОСОБА_3 від 01.02.2017 року про призначення пенсії нотаріально посвідченою та апостильованою та необхідними оригіналами документів для такого призначення. Відповідачем листом від 31.05.2017 року №31054/04 було відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що у позивачки відсутнє місце реєстрації в Україні.

Провадження у справі № 758/13011/16-а за даним позовом було відкрито ухвалою від 31.10.2016 р. (суддя Роман О.А.).

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 25.10.2017 р. матеріали вищевказаної справи були передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М.

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_3, інтереси якої представлені ОСОБА_4, було подано ще один позов до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення пенсії за віком з 17.05.2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позов обумовлений тим, що відповідач відмовив позивачці у призначенні пенсії, посилаючись на необхідність надання позивачкою документу, що підтверджує (на день оформлення пенсії) реєстрацію або фактичне місце проживання позивачки в межах України. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що заборонено ставити право на отримання пенсійних виплат в залежність від прийняття міждержавної угоди про пенсійне забезпечення, крім того, відмова у призначенні пенсії на підставі відсутності реєстрації в Україні є дискримінацією за ознакою місця поживання, що заборонено діючим законодавством. Крім того, причина відсутності позивачки на обліку у відповідача не може братися до уваги, оскільки позивачкою були подані всі необхідні оригінали документів до відповідача.

Провадження у даній справі за № 758/16060/17 було відкрито ухвалою від 08.12.2017 р. (суддя Ларіонова Н.М.).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача - ОСОБА_5, заявлене в межах адміністративної справи № 758/16060/17, про об'єднання позовів та об'єднано справу № 758/13011/16-а за позовом ОСОБА_3 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання поновити ОСОБА_3 виплату пенсію з 07 жовтня 2009 року та справу №758/16060/17 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, про зобов'язання призначити та виплачувати ОСОБА_3 пенсію за віком.

Відповідно до п.10 розділу VII «Перехідні положення» КАС України (2017 р.) розгляд даної справи проводиться за нормами КАС України, чинного з 15.12.2017 р., в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 31.07.2018 р. замінений первісний відповідач (ЦОУ ПФУ в місті Києві) на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яке на підставі постанови Кабінету міністрів України №203 від 29.03.2017 року «Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві» є правонаступником припинених Центрального, Правобережного та Лівобережного об'єднаних управлінь у місті Києві.

Заперечення (відзив) на позови стороною відповідача не подано.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, наведених в позові, надав пояснення, аналогічні викладені в позові обставинам.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що органами ПФУ ніколи не виплачувалась пенсія позивачу, оскільки до виїзду ОСОБА_3 на постійне місце проживання в Ізраїль (в грудні 1997 р.) їй пенсія виплачувалась згідно норм чинного на той час законодавства органами соціального забезпечення. Позивачем не надано відповідні документи про постійне місце проживання в Україні та громадянство. В зв'язку з чим, у відповідача відсутні підстави для поновлення виплати пенсії позивачу з 07.10.2009 р. та не може бути призначеною пенсія за віком з 17.05.2017 р. (з часу звернення із відповідною заявою), оскільки позивач постійно проживає в Ізраїлі, не підтвердив своє громадянство України при зверненні, та не подав відомостей про зареєстроване місце проживання в Україні.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, має 3 групу інвалідності, є ветераном праці, що підтверджено відповідними документами.

Згідно записів у трудовій книжці, має трудовий стаж, необхідний для призначення та виплати пенсії.

Сторона позивача підтвердила, а сторона відповідача не оспорює, що в грудні 1997 р. ОСОБА_3 виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю. Перед виїздом за кордон ОСОБА_3 мешкала за адресою: АДРЕСА_1, що у Подільському районі м.Києва, отримувала пенсію по інвалідності 3 групи внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС, виплата якої була припинена в зв'язку з виїздом позивача 12.12.1997 р. на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

Дані обставини також підтверджені постановою Подільського районного суду м.Києва від 30.11.2015 р. у адміністративні справі № 758/14919/14-а.

На час звернення з позовами позивач постійно проживає в Державі Ізраїль.

Постановою Подільського районного суду м.Києва від 30.11.2015 р. позивачу було відмовлено в задоволенні позову про поновлення їй виплати пенсії з 14.12.2005 р. Дане рішення залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2016 р. (справа № 758/14919/14-а).

Як вбачається з вищевказаних судових рішень, позивач ще 20.10.2014 р. зверталась із заявою до УПФУ в Подільському районі м.Києва за поновленням пенсії, але їй було відмовлено з інших підстав

Встановлено, що 24.05.2016 року та 17.05.2017 року представником позивача подано до відповідача від імені позивача заяви відповідно про поновлення пенсії та про призначення пенсії, особисто підписані позивачкою, разом з оригіналами необхідним для поновлення та призначення документів, які були оглянуті відповідачем на підставі чого ним були завірені копії, які також надавалися разом з заявою, що підтверджується вхідними штампами відповідача від 24.05.2016 року та від 17.05.2017 року вх.№ 21942/04 на супровідних листах з якими подавалися вищевказані документи.

06.06.2016 року та 31.05.2017 року відповідач відмовив у поновленні пенсії та у призначенні пенсії позивачці, обґрунтовуючи відмову тим, що позивачка не перебуває на обліку у відповідача та відсутністю міждержавної угоди про пенсійне забезпечення з Ізраїлем, а також необхідність надання позивачкою документу, що підтверджує (на день оформлення пенсії) реєстрацію або фактичне місце проживання позивачки в межах України.

Вважаючи такі відмови протиправними, представник позивача звернувся до суду.

В даному випадку, між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача до поновлення виплати пенсії позивачу з 07.10.2009 р., суд виходить з такого.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В статті 46 Основного Закону закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 (далі по тексту - рішення №25-рп-2009) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Крім того, як зазначив Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, громадяни України, яким була призначена пенсія в Україні, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Тим самим, чиине законодавство України пов'язує поновлення виплати пенсій саме громадянам України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що з дати прийняття рішення Конституційним Судом України №25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, у нього, в разі підтвердження громадянства України, виникло право на відновлення виплати пенсії за віком. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі №21-180а15, де визначено, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із соціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.5 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до п.1.5 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1) заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії.

Пунктом 1.7 Порядку №22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв'язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Згідно із п.2.8. Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 визначено, що документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до п.2.23 Порядку №22-1, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Згідно із п.4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Таким чином, обов'язковою умовою відновлення виплати раніше призначеної пенсії є подача пенсіонером заяви встановленої форми та необхідних документів особисто або через законного представника.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особi органом, що призначає пенсiю, видається розписка iз зазначенням дати прийняття заяви, а також перелiку одержаних i вiдсутнiх документiв, якi необхiдно подати у тримiсячний строк з дня прийняття заяви. Копiя розписки зберiгається в пенсiйнiй справi.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності);4)видає пам'ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсії справі.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Пунктом 4.3 Порядку №22-1 визначено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Як вбачається з матеріалів справи, представнику позивача листом від 06 червня 2016 року № 7340/08 повідомлено, що позивач не перебуває на обліку в ЦОУ ПФУ в м.Києві, тому відстуні підстави для поновлення пенсії, зазнаявиши при цьому відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за її межі, виплачується в разі, якщо це передбачено міжнородним договором України.

В судововому засіданні достеменно встановлено, що при зверненні представника позивача до органів ПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії позивачу ним була подана копія закордонного паспорту громадянина України на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, серії НОМЕР_1 (т.1 арк.спр.17-22). Про такий паспорт зазначено і в заяві позивача про поновлення пенсії від 17.04.2016 р. (т.1 арк.спр.43).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Між тим, як вбачається з копії даного паспорту позивача, що міститься в матеріалах справи, він був дійсний з 29.09.1997 р. по 29.09.2007 р. (т.1 арк.спр.17). Отже, на час звернення позивача до відповідача за поновленням пенсії (24.05.2016 р.), ОСОБА_3 не було підтверджено приналежність до громадянства України, оскільки додано недійсний паспорт.

Тим самим, враховуючи вимоги чинного законодавства України, яке пов'язує виплату пенсій пенсіонерам, що є саме громадянами України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії позивачу на час його звернення через свого представника до органів ПФУ в травні 2016 р.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відмовляючи у поновленні позивачу пенсії листом від 06.06.2016 р., первісний відповідач (ЦОУ ПФУ у м.Києві) діяв відповідно до норм чинного законодавства.

Відмова в позові в цій частині не позбавляє права позивача звернутись до відповідача із новою заявою про поновлення пенсії, підтвердивши громадянство України.

В зв'язку з тим, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення пенсії позивач, суд не оговорює строк, з якого відновляється виплата пенсії громадянам України при проживанні їх в іншій країни та відсутність відповідного міжнародного договору з даної країни. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що дана категорія справ, відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року (справа №754/3047/17), від 19 вересня 2018 року (справа №766/1519/17) має вирішуватися з урахуванням вимог статей КАС України, що регулюють 6-місячний строк на звернення до суду. Аналогічна правова позиція викладена також в постановах Верховного Суду України від 12 та 19 травня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно), а також від 8 червня 2016 року (справа №21-174а16), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року (справа №523/5348/17).

Вирішуючи вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача призначити пенсію з 17.05.2017 р., суд виходить з такого.

Достеменно встановленими судом фактом є припинення виплати пенсії позивачу ОСОБА_3 з 01.01.1998 р. в зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV.

Пункт 2 частини першої статті 49 "Припинення та поновлення виплати пенсії" даного Закону передбачає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Друге речення статті 51 "Виплата пенсії у разі виїзду за кордон" цього ж Закону - під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Вказані положення Закону, визнані неконституційними, стосуються виключно питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і жодним чином не регулюють питання призначення пенсії жодній з категорій пенсіонерів.

Мотивувальна частина вищевказаного рішення Конституційного Суду України також не містить будь-яких висновків щодо питань призначення пенсії.

Відмовляючи позивачу в новому призначенні пенсії листом від 31.05.2017 р. за вих.№ 31054/04, первісний відповідач зазначив на те, що позивачу необхідно подати документ про підтвердження зареєстрованого або фактичного місця проживання в Україні.

Відповідно до пункту 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачем до заяви не долучено усіх необхідних документів для призначення пенсії, що суперечить за змістом пункту 2.23 Вказаного Порядку, відповідно до якого документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Між тим, як вбачається з наданих позивачем документів, при зверненні до органів ПФУ представником позивача також була подана копія недійсного паспорта для виїзду за кордом громадянина України на ім'я позивача ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до первіносго відповідача із заявою представник позивача не дотримався вказаного Порядку, тому суд вважає, що були відстуні правові підстави для призначення пенсії позивачу.

Крім того, вимоги саме про нове призначення пенсії позивачу не ґрунтуються на законі, оскільки в разі наявності у позивача громадянства України ОСОБА_3 мала б право на поновлення пенсії, а не на її нове призначення.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

На підставі викладеного, ст.ст.6,19,24,46 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»; Закону України "Про пенсійне забезпечення», керуючись п.10, 15.5 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України (2017 р.), 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 ОСОБА_7 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день йогоскладання, має право на поновленняпропущеного строку на апеляційнеоскарження, якщоапеляційнаскарга подана протягом 30 днів з дня врученняйомукопіїповного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщойого не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідкамиапеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова