Справа № 235/462/19
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року справа №235/462/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Міронової Г.М., Блохіна А.А., розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року (повне судове рішення складено 08 квітня 2019 року у м. Покровську) у справі № 235/462/19 (суддя в І інстанції Клікунова А.С.) за позовом ОСОБА_1 до поліцейського сектора реагування патрульної поліції Покровського відділу поліції Костирі Сергія Анатолійовича, інспектора дорожнього нагляду Макарова Сергія Сергійовича про визнання протиправними дій, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 20.01.2019 серійний номер ДПО18 № 409579.

В обґрунтування позову зазначив, що 20 січня 2019 року ОСОБА_1, керуючи автомобілем ЗАЗ «Daewoo» Т 13110, номерний знак НОМЕР_1, здійснював рух в м. Покровськ Донецької області, був зупинений працівниками патрульної служби, якими вказано про допущення позивачем порушення п. 9.2б Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), а саме: при здійсненні повороту ліворуч не увімкнув відповідний показник повороту. Поліцейським сектора реагування патрульної поліції Покровського відділу поліції Костирею С.А. складено постанову по справі про адміністративне правопорушення та притягнуто за відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) з накладанням стягнення в виді штрафу в розмірі 425 гривень. На вимогу позивача про надання доказів інкримінованого правопорушення, інспектором не продемонстровано відеозапис, на якому знято рух транспортного засобу позивача. Жодні пояснення позивача не враховано, та за відсутності допустимих доказів, всупереч фактичним обставинам, з порушенням вимог ст. ст. 251, 251, 278-280 КУпАП, поліцейським винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовано не в автоматичного режимі від 20.01.2019 серії ДПО18 № 409579. Оскаржувану постанову винесено на місці адміністративного правопорушення, вчинення якого поставлено в провину позивачу, інспектор поліції не склав протокол про адміністративне правопорушення, незважаючи на те, що позивач одразу повідомив, що оспорює факт вчинення правопорушення. За переконанням ОСОБА_1, проведення розгляду справи у скороченому провадженні суперечить рішенню Конституційного Суду № 5-рп/2015 від 26.05.2015.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що місцевий суд дійшов висновків про відмову у задоволенні позовних вимог без повного та об'єктивного дослідження наявних доказів, наголошує, що адміністративного правопорушення позивач не скоював. Апелянтом вказано, що поліцейським не виконано вимоги ст. 268 КУпАП, а саме не роз'яснено права як особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, а зміст оскаржуваної постанови не відповідає ст. 284 КУпАП.

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно оскаржуваної постанови, поліцейським сектора реагування патрульної поліції Покровського відділу поліції ОСОБА_4 встановлено, що 20 січня 2019 року о 16:12 годині ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом - автомобілем ЗАЗ «Daewoo» Т 13110, номерний знак НОМЕР_1, та здійснюючи рух на перехресті вул. Київська та вул. Вознесенська в м. Покровськ, при виконанні маневру повороту вліво не подав світловий показник лівого повороту, чим порушив п. 9.2б ПДР України, дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 122 КУпАП та притягнуто до відповідальності з накладанням стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень (а.с.14).

Місцевим судом під час судового засідання з'ясовано та усунуто технічні неточності в частині зазначення найменування вулиці: замість помилково вказаної «Вознесенська» вірним є «Володимирська». На підтвердження місця правопорушення, скоєння якого інкриміновано позивачу, відповідачами надано фотознімки з прив'язкою до місцевості, роздруківка онлайн карти міста Покровськ Донецької області з вулицями Київська та Володимирська (а.с.25-28).

Отже, спірним у справі є факт вчинення позивачем порушення п.9.2б ПДР та, як наслідок, правомірність постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серійний номер від 20.01.2019 ДПО № 409579 за ознаками ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Згідно змісту позовної заяви, в обґрунтовування вимог неправомірності дій посадових осіб патрульної поліції поліцейського сектора реагування патрульної поліції Покровського відділу поліції Костирі С.А., інспектора дорожнього нагляду Макарова С.С. щодо складання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та підстав для скасування ОСОБА_1 зазначив:

1) порушення вимог статей 278-280 КУпАП розгляд справи проведено безпосередньо на місці зупинки, без надання часу для визначення позиції захисту, подання доказів, заявлення клопотань про допит свідків;

2) не врахування рішення Конституційного Суду № 5-рп/2015 від 26.05.2015 по справі № 1-11/2015 в частині того, що справедливий розгляд справи про адміністративне правопорушення можливий лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягується до відповідальності;

3) в порушення ст. 284 КУпАП в оскаржуваній постанові не зазначено відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до п. 1.1 ПДР України, ці правила, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно приписів ч. 2 ст. 122 КУпАП особа підлягає адміністративній відповідальності за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.

Відповідно до п. 9.2б ПДР України водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Так, з наявного в матеріалах справи відеозапису з патрульного відео-реєстратора вбачається, що рух транспортного засобу автомобілю ЗАЗ «Daewoo» Т 13110, номерний знак НОМЕР_1 зафіксовано з заднього виду, під час руху водій повернув ліворуч і при цьому не подав сигнал світловим покажчиком повороту.

Як вбачається зі змісту рішення місцевого суду, безпосередньо після огляду відео позивачем визнано, що на записі відображено рух саме його автомобілю, не оспорено також дату, час здійснення автоматичного фіксування (відповідає даним в оскаржуваній постанові). Разом з тим, в наступному судовому засіданні позивачем поставлено вказане відео поставлено під сумнів, та навіть висловлено припущення щодо дійсності його керування автомобілем, а не іншим водієм.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідачем було враховано всі необхідні обставини при розгляді справи, постанову було винесено відповідно до чинного законодавства, а той факт, що особа не визнає факту правопорушення чи свою вину, не звільняє її від притягнення до відповідальності у випадку її об'єктивної винуватості.

Що стосується посилань ОСОБА_1 на порушення відповідачами процедури винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, апеляційний суд зазначає таке.

Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції, в судовому засіданні оглянуто відеозапис з камери мобільного телефону, на якому зафіксовано подію оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 2 ст. 122 КУпАП. При цьому встановлено, що поліцейським Макаровим С.С. роз'яснено позивачу права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поліцейським Костирею С.А. оголошено суть порушення ПДР України, зачитано зміст постанови про накладення адміністративного стягнення. Неправомірної поведінки, вчинення тиску (фізичного, психологічного) посадовими особами, відповідачами по справі, допущено не було.

Також, з оглянутого місцевим судом відеозапису, який зроблено безпосередньо позивачем, не вбачається перевищення поліцейськими наділених прав, та вирішення витань, які не входять до їх компетенції.

Щодо не застосування до спірних правовідносин висновків Конституційного Суду України, які викладені в рішенні № 5-рп/2015 від 26.05.2015 по справі № 1-11/2015.

У пункті 2.4 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 КУпАП, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 цього Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно- територіальним устроєм України.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні частини першої статті 276 КУпАП, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проаналізувавши п. 2.4 наведеного вище рішення Конституційного Суду України, суд приходить висновку, що суд, говорячи про порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП, мав на увазі виключно випадки застосування скороченого провадження у справах, на які не розповсюджуються вимоги ст. 258 КУпАП.

Разом з тим, вже після прийняття Конституційним Судом України зазначеного рішення, норми КУпАП та, зокрема, ст. 258 КУпАП зазнали змін, в результаті чого на справи, які віднесено до компетенції Національної поліції, розповсюджено вимоги ч. 4 ст. 258 КУпАП.

Згідно ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення про порушення правил дорожнього руху, зокрема, передбачених ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У відповідності до ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частиною першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 № 1395, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 за № 1408/27853, затверджено «Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», відповідно до п.4 якої у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Справа про адміністративне правопорушення, в якій винесена оскаржувана постанова, була розглянута безпосередньо на місці вчинення правопорушення без складення протоколу про адміністративне правопорушення, що відповідає чинній на час складення постанови редакції ч. 2, 4, 5 ст. 258 КУпАП. Крім того, оскаржувана позивачем постанова роздрукована за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до наведеної Інструкції.

Відповідно до змісту розділу IV Наказу МВС від 07.11.2015 № 1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (далі - Інструкція № 1395), розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення. Зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення повинен відповідати статті 283 КУпАП. Постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Відповідно до частин другої та третьої статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

За вивченням змісту постанови колегія суддів встановила, що така відповідає повній мірі відповідає змісту ст. 283 КУпАП, оскільки у ній зазначені усі дані, як того вимагає наведене положення закону.

Посилання позивача стосовно наслідків відсутності у постанові про накладення адміністративного стягнення посилання на пристрій, на який зроблений відеозапис, колегія суддів не бере до уваги.

Як вже було зазначено судом вище, зразок постанови про накладення адміністративного стягнення, наведений у додатку 5 до Інструкції 1395, не передбачає внесення до нього відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Такі відомості зазначаються у постанові, що виноситься у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі.

Аналогічна позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 536/583/17.

Дійсно, приписами частини третьої статті 283 КУпАП передбачено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався).

Однак, на переконання судової колегії, зазначений недолік оскаржуваної постанови відповідача не може бути підставою для неврахування відеозапису як доказу та самостійною підставою для скасування цієї постанови.

Так, стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що наданий ним до суду відеозапис, в якому зафіксований момент правопорушення є належним та допустимим доказом згідно статей 73 - 74 КАС України.

Не заслуговують уваги доводи позивача про те, що відеозапис, здійснений на відеокамеру поліцейського, не є доказом по справі. Враховуючи те, що наданий відповідачем відеозапис містить інформацію про обставини події, підтверджує скоєння позивачем адміністративного правопорушення, він має розглядатись судом як речовий доказ і оцінюватись у визначений процесуальним законом спосіб.

Зазначений речовий доказ відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містить інформацію про обставини, які мають значення для справи.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі №524/4247/17 (номер в Єдиному Державному реєстрі судових рішень - 81431484).

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачами надано суду належно допустимі, достатні докази правомірності оспорюваної постанови про притягнення позивача до відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Таким чином, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, що підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення та відсутність належних доказів, наданих позивачем на спростування цього факту, - суд вважає, що підстави для скасування постанови про адміністративне правопорушення відсутні.

При прийнятті такого рішення, судом враховано практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «О'Халлоран і Френсис проти Великобританії» зазначено, що будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди; можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.

Приписами ч.1, ч.2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За встановлених в цій справі обставин і правового регулювання спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджує висновок місцевого суду про правомірність спірної постанови у справі про адміністративне правопорушення, яку поліцейський сектора реагування патрульної поліції Покровського відділу поліції ОСОБА_4 виніс стосовно ОСОБА_1

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, інших важливих аргументів апелянтом не наведено, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ч.2 ст.77, ч.3 ст.272, п.3 ч.3 ст.286, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст.ст. 321, 322, ч.1 ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року у справі № 235/462/19 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 06 травня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Г. М. Міронова