Справа № 816/5817/13-а
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2019 року

Київ

справа №816/5817/13-а

адміністративне провадження №К/9901/3188/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Приватного підприємства «Епіцентр»

на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2013 (Головуючий суддя: Петрова Л.М.)

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014 (головуючий суддя: Сіренко О.І., судді: Любчич Л.В., Спаскін О.А.)

у справі №816/5817/13-а

за позовом Приватного підприємства «Епіцентр»

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції в Полтавській області Головного управління Міндоходів

про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Епіцентр» (далі - позивач, ПП) звернулося до суду з адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції в Полтавській області Головного управління Міндоходів (далі - відповідач, ОДПІ), в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.06.2013: № /1002 про збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток на 77533,00 грн. та 19383,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкцій (штрафами); № /1005 про збільшення грошового зобов'язання із податку на додану вартість (далі - ПДВ) на 56800,00 грн. за основним платежем та на 14200,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкцій (штрафами).

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2013, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм підпунктів 15.1.1, 15.1.2 пункту 15.1 ст.15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (Закон № 2181-ІІІ) та направити справу на новий розгляд. За доводами касаційної скарги, судами не було враховано, що грошові зобов'язання були збільшені позивачу поза межами строку давності. Крім цього позивач вказує на те, що ним було частково сплачені суми податків як відшкодовані збитки у межах кримінальної справи, що не враховано ОДПІ при прийняттяі оспорюваних податкових повідомлень-рішень.

Заперечуючи проти касаційної скарги, відповідач просить залишити її без задоволення як безпідставну, а судові рішення - без змін з огляду на правильність застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача суми грошового зобов`язання з податку на прибуток, ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 10.09.2012 № 3526/22-508/30874228. Згідно з цими висновками позивачем порушені норми підпункту 1.22.1 пункту 1.22 ст. 1, підпункту 4.1.6 пункту 4.1 ст.4, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.4.8 пункту 5.4, пункту 5.9 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, підпункту 7.4.4 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, у результаті чого занижено податок на прибуток на 533331,00 грн, у тому числі: І квартал 2008 року на 45003,00 грн, ІІ квартал 2008 року - 3265,00 грн, ІV квартал 2008 року - 67771,00 грн, І квартал 2009 року - 175983,00 грн, ІV квартал 2009 року - 107645,00 грн, І квартал 2010 року - 56131,00 грн, ІІ квартал 2010 року - 4345,00 грн, ІІІ квартал 2010 року - 8500,00 грн, ІV квартал 2010 року - 64688,00 грн; а також занижен ПДВ на 584727,00 грн., у тому числі у тому: січень 2008 року у сумі 28253,00 грн, за березень 2008 року у сумі 24551,00 грн, за червень 2008 року у сумі 12734,00 грн, за липень 2008 року у сумі 9840,00 грн, жовтень 2008 року у сумі 19475,00 грн, за грудень 2008 року у сумі 73477,00 грн, за січень 2009 року у сумі 53905,00 грн, за березень 2009 року у сумі 96790,00 грн, за травень 2009 року у сумі 16897,00 грн, за серпень 2009 року у сумі 31019,00 грн, за вересень 2009 року у сумі 5480,00 грн, за жовтень 2009 року у сумі 27851,00 грн, за листопад 2009 року у сумі 22545,00 грн, за грудень 2009 року у сумі 35899,00 грн, за березень 2010 року у сумі 69211,00 грн, за вересень 2010 року у сумі 6800,00 грн, за жовтень 2010 року у сумі 30000,00 грн, за листопад 2010 року у сумі 20000,00 грн. Вказані порушення мали місце у зв'язку із формуванням позивачем показників податкового обліку із податку на прибуток та ПДВ за наслідками нікчемних правочинів позивача із ПП фірма «Максіком», ПП «Стройзаказ», ПП «Октант», ПП «Полімер Форт», ПП «Поліцентрсервіс», ПП «Градко», ТОВ «Вел-Маркет», ПП «Ажур-М», ПП «Авіс сістемз» та ТОВ «Бест оіл».

За наслідками висновків акту перевірки та процедури адміністративного оскарження відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення від 04.06.2013: № /1002 про збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток на 77533,00 грн. та 19383,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкцій (штрафами); № /1005 про збільшення грошового зобов'язання із податку на додану вартість (далі - ПДВ) на 56800,00 грн. за основним платежем та на 14200,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкцій (штрафами). При цьому вказаними податковими повідомленнями-рішеннями охоплювалися періоди заниження позивачем податку на прибуток за ІІ, ІІІ та ІV квартали 2010 року та ПДВ за вересень, жовтень, листопад 2010 року.

Як встановлено судами попередніх інстанцій вказана перевірка була призначена на підставі підпункту 78.1.11 пункту 78.1 ст. 78 ПК України - на підставі постанови слідчого, прийнятої у межах кримінальної справи, а податкові повідомлення-рішення були прийняті після набрання законної сили вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07.11.2012. Згідно з цим вироком ОСОБА_2 (генеральний директор ПП «Епіцентр») визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частини 1 ст.212, частини 1 ст. 366 Кримінального кодексу України.

Як встановлено у вказаномі вироці ОСОБА_2, будучи генеральним директором ПП «Епіцентр», діючи умисно в період 01 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року, посягаючи на встановлений законодавством порядок здійснення підприємницької діяльності і в першу чергу оподаткування, шляхом внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів (податкових накладних, податкових декларацій з ПДВ та податкових декларацій з податку на прибуток), достовірно знаючи, що фактично фінансово-господарських відносин ПП «Епіцентр» з ПП фірма «Максіком», ПП «Стройзаказ», ПП «Октант», ПП «Полімер Форт», ПП «Поліцентрсервіс», ПП «Градко», ТОВ «Вел-Маркет», ПП «Ажур-М», ПП «Авіс сістемз» та ТОВ «Бест оіл» не відбувалося, вніс до офіційних документів завідомо неправдиві відомості, склав та посвідчив останні, чим скоїв службове підроблення, в результаті своїми діями спричинив невеликі тяжкі наслідки у вигляді не сплати податків в сумі 902171 грн. Підсудний ОСОБА_2 не оспорюючи обставин справи та зібраних доказів, свою вину у вчиненні встановлених судом злочинів визнав повністю.

Відповідно до частини 4 ст. 72 КАС України (у редакції. чинній на дати ухвалення оскаржуваних судових рішень) вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Вказані обставини у судовому процесі не оспорювалися сторонами. Тоді як спірним є застосування відповідачем строків давності, встановлених підпунктом 15.1.1 пункту 15.1, пункту «б» підпункту 15.1.2 пункту 15.1 ст. 15 Закону № 2181-ІІІ, який втратив чинність з 01.01.2011 у зв'язку з набранням чинності ПК України.

Відповідно до підпункту 15.1.1 пункту 15.1 ст. 15 Закону № 2181-ІІІ за винятком випадків, визначених підпунктом 15.1.2 цього пункту, податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не визначає суму податкових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Податкове зобов'язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного у підпункті 15.1.1 цього пункту, у разі коли: а) податкову декларацію за період, коли виникло податкове зобов'язання, не було подано; б) судом встановлено скоєння злочину посадовими особами платника податків або фізичною особою - платником податків щодо умисного ухилення від сплати зазначеного податкового зобов'язання (підпункт 15.1.2 цього пункту).

Аналогічного змісту правові норми щодо застосування строків давності містяться і у ст. 102 ПК України.

Так, згідно з пунктом 102.1 контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

При цьому підпунктом 102.2.2 пункту 102.2 цієї статті визначено, що грошове зобов'язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо: посадову особу платника податків (фізичну особу - платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов'язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили.

Зміст правового регулювання вищевказаних правових норм, як до 01.01.2011, так і після 01.01.2011 свідчить про незмінність підходу законодавця щодо встановлення строків давності для визначення податкового зобов'язання - 1095 днів з дати граничного строку подання платником податків податкової декларації (або дати фактичного її подання у випадку порушення платником податків таких граничних строків). При цьому як норми Закону № 2181-ІІІ, так і ПК України передбачали винятки щодо застосування таких строків давності, які дозволяли контролюючому органу відходити від правил щодо присічного строку давності нарахування податку. Одним із таких винятків норми кожного із нормативно-правових актів визначали як: засудження (скоєння злочину) посадової особи платника податків (фізичну особу - платника податків) за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов'язання.

Поряд із цим, як встановлено судами попередніх інстанцій, податкові повідомлення-рішення охоплювали періоди заниження позивачем податку на прибуток за ІІ, ІІІ та ІV квартали 2010 року та ПДВ за вересень, жовтень, листопад 2010 року,. Тобто у межах строку давності - 1095 днів.

Висновки судів попередніх інстанцій при застосуванні вказаних правових норм відповідають їх правильному змісту правового регулювання.

Не спростовують вказаних висновків судів попередніх інстанцій також і доводи позивача про неврахування судами обставин часткової сплати ним сум податкового зобов'язання як відшкодування збитків по кримінальній справі у розмірі 140000,00 грн. Ці доводи не наводилися позивачем як підстава позову у суді першої інстанції, як і відсутні у поданій позивачем апеляційній скарзі.

Відповідно до частини 4 ст. 341 КАС України (у редакції. чинній на дату ухвалення постанови судом касаційної інстанції) у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Відповідно до пункту 58.4 ст. 58 ПК України у разі коли судом за результатами розгляду кримінального провадження про кримінальне правопорушення, предметом якого є податки, збори, винесено обвинувальний вирок, що набрав законної сили, або винесено рішення про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами, відповідний контролюючий орган зобов'язаний визначити податкові зобов'язання платника податків за податками та зборами, несплата податкових зобов'язань за якими встановлена судовим рішенням, та прийняти податкове повідомлення-рішення про нарахування платнику таких податкових зобов'язань і застосування стосовно нього штрафних (фінансових) санкцій у розмірах, визначених цим Кодексом.

Складання та надсилання платнику податків податкового повідомлення-рішення за податковими зобов'язаннями платника податків за податками та зборами, несплата податкових зобов'язань за якими встановлена судовим рішенням, забороняється до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні або винесення ухвали про закриття такого кримінального провадження за нереабілітуючими підставами.

Доводи, наведені позивачем у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанції, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини 1 ст. 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Епіцентр» залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 07.11.2013 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко