Справа № 1540/4957/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4957/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту:14.12.2018 р.

Судова колегія П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук'янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Лавришині А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби (далі ДМС) України про:

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 17 серпня 2018 року №264-18, яким ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що в 2014 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 07 вересня 2015 року №595-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення було оскаржено в судовому порядку. Судом першої та другої інстанції було задоволено вимоги позивача. Але 24 вересня 2018 року позивач повторно отримав повідомлення Управління у справах шукачів захисту та соціальної інтеграції №647 від 03 вересня 2018 року. Рішенням ДМС України від 17 серпня 2018 року №264-18 позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення ДМС України, на думку позивача, є неправомірним та необґрунтованим адже позивач є громадянином Сирії, а оцінюючи інформацію по країні походження, а також причини з яких позивач звернувся за захистом в Україні, вважається очевидним, що позивач є особою, яка потребує міжнародного захисту. Позивач є громадянином Сирії, народився та проживав в м.Аль-Хасака. На даний час не може та не бажає користуватися захистом країни свого походження, оскільки країна неспроможна забезпечити належний захист через збройний конфлікт, який триває з 2011 року і позивач не може повернутися до Сирії з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань, а також внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв'язку за належністю до етнічної меншини - курдів. Позивач, посилаючись на Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та враховуючи інформацію по країні походження, вважає рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачем не взято до уваги інформацію по країні походження позивача, висновки суду викладені у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2016 року та в ухвалі Одеського апеляційного адміністративного суду у справі №815/6227/15 та "Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту осіб, що залишають Сирію".

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_3 до ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення від 17 серпня 2018 року №264-18, зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 17 серпня 2018 року №264-18, яким ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ДМС України ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також що у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- 03 липня 2017 року вийшла п'ята редакція доповіді Верховного комісара ООН по справам біженців - "Рекомендації з питань міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку". Зазначена доповідь підтверджує позитивні тенденції щодо звільнення території країни громадянської належності позивача від представників радикальних екстремістських угруповань, стабілізації загальної соціальної-політичної ситуації на Батьківщині, закріплення ролі представників органів державної влади Сирії в головних містах.

- З матеріалів особової справи позивача спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Також, ані під час проведення співбесід, ані під час судових засідань позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.

- Позивач не надав жодних доказів або документальних підтверджень можливості свого примусового призову до армії.

Відзиву від ОСОБА_3 на апеляційну скаргу не подано.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ДМС України, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_3, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м.Амуда провінції Хасаке (Сирія), є громадянином Сирії, за національністю - курд, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

Позивач прибув до України літаком 27 вересня 2011 року авіарейсом Алепо (Сирія) - Одеса (Україна), легально, на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1 та оформленої одноразової візи до України типу "Д" НОМЕР_2.

Із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся до міграційної служби 11 серпня 2014 року, проте ГУ ДМС України в Одеській області позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вказане рішення міграційної служби оскаржив та постановою Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/6227/15 від 09 лютого 2016 року залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2018 року адміністративний позов задоволено частково та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, встановлених рішенням суду.

Наказом заступника начальника Головного управління-начальника управління Максименко А.В. №9 від 29 січня 2018 року зобов'язано повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії на установчі дані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа №2014ОD0194 (а.с. 155, том 2).

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_3, на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду у справі від 09 лютого 2016 року, з урахуванням ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2018 року по справі №815/6227/15, на підставі всебічного аналізу обставин, що стали підставою для прийняття судом вищезазначеного рішення, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 14 липня 2018 року складено висновок про доцільність відмовити громадянину Сирії ОСОБА_3 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 51, том 2).

Рішенням ДМС України від 17 липня 2018 року №264-18 з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", висновок ГУ ДМС в Одеській області підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 12, том 2).

Позивач, 24 вересня 2018 року отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №647 від 03 вересня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС України від 17 липня 2018 року №264-18 (а.с. 21, том 1).

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував існування загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення та, як наслідок, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність встановлених п.п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції вважав за можливе, відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України, виходячи за межі позовних вимог, та відповідно до приписів абз.2 ч.4 ст. 245 КАС України, зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якими регулюються правовідносини між сторонами.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

В п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженця 1967 року вбачається, що поняття біженець включає в себе 4 основних підстав, за наявністю яких особі може бути наданий статус біженця:

- особа повинна знаходитись за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування;

- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме - расова належність; релігія; національність ( громадянство ); належність до певної соціальної групи; політичні погляди.

Пунктами 45, 66 Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі УВКБ ООН) визначено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Із змісту приписів п.5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 видно, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Судова колегія звертає увагу на ту обставину, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Судова колегія вважає, що ненадання документального доказу усних тверджень позивача не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IIІ) від 27 жовтня 2014 року зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 року 2Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II)" ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.

Також, суд апеляційної інстанції враховує Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, в редакції ІV - листопад 2015 року, та редакції V - листопад 2017 року.

Зокрема, УВКБ ООН, як і раніше характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребуватиме міжнародної захисту та відповідають вимогам визначення "біженець", що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951 року.

Таким чином, відповідачем безпідставно не враховані позиції УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирію, незважаючи на те, що зазначені позиції УВКБ ООН є достовірним та загальновизнаним джерелом інформації щодо ситуації у Сирії.

З особової справи ОСОБА_3 вбачається, що він є громадянином Сирії, за національністю - курд, за віросповіданням - мусульманин - суніт.

Разом з тим, ДМС України жодним чином не враховувалась інформація щодо Сирії - про переслідування курдів, осіб, які ухиляються від проходження військової служби, можливість застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання та загроза життю безпеці та свободі через існування ситуації систематичного порушення прав людини в умовах внутрішнього військового конфлікту та загальнопоширеного насильства.

Також, судова колегія не приймає довід апелянта про те, що ОСОБА_3 не надав жодних доказів можливості свого примусового призову до армії, оскільки ДМС України при цьому не надає належних доків того факту, що позивач не відносить до категорії осіб, які не є військовозобов'язаними.

Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року и протоколу 1967 року (п. 171): "якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування".

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у Сирії на даний момент: Оперативне Керівництво Ноmе 0ffїсе Великобританії по Сирії від 15 січня 2013 року (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html):"...сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента ОСОБА_5. З урахуванням ситуації в Сирії, коли заявник є дезертиром з Сирійської армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму".

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив позов ОСОБА_3.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Лук'янчук О.В. Ступакова І.Г.