Справа № 826/10636/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 травня 2019 року № 826/10636/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1, фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, ідентифікаційний код 42098368), у якому просить суд:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком 1 - ОСОБА_1 - протиправними;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1, від 05 грудня 2017 року з урахування до пільгового стажу роботи наступні періоди:

- з 27.08.1984 по 20.09.1984 Шахта ім. "С.М. Кірова" н/о "Стахановвугілля" на посаді - учня "електрослюсар поверхні";

- з 20.09.1984 по 29.04.1985 навчання у середньому професійно технічному училищі № 59 м. Кіровська за спеціальністю "електрослюсар підземний третього розряду;

- з 29.04.1985 по 13.11.1985 року на Шахті ім. "С.М. Кірова" н/о "Стахановвугілля" на посаді "електрослюсарем поверхні";

- з 13.11.1985 по 22.11.1985 на Шахті ім. "С.М. Кірова" п/о "Стахановвугілля" "електрослюсар підземний з повний робочим днем під землею";

- з 01.12.1985 по 16.12.1987 перебування на військовій службі;

- з 15.02.1988 по 18.01.1989 на Шахті ім. "С.М. Кірова" п/о "Стахановвугілля" на посаду "електрослюсар підземний третього розряду з повним робочим днем на підземних роботах";

- з 03.01.1989 по 18.05.1989 навчання у середньому професійно технічному училищі № 59 м. Кіровська за спеціальністю "прохідник підземний п'ятого розряду";

- з 18.01.1989 по 19.05.1989 переведений учнем "прохідника підземного з повним робочим днем на підземних роботах";

- з 19.05.1989 по 23.10.1999 на Шахти ім. "С.М. Кірова" п/о "Стахановвугілля" на посаду "прохідником підземним п'ятого розряду з повним робочим днем на підземних роботах";

- з 27.12.2004 до 26.02.2005 до ДП "Шахти ім. "С.М. Кірова" на посаду "прохідником п'ятого розряду з повним робочим днем на підземних роботах";

- з 01.04.2005 по 30.04.2005 до TOB "КАМБИО" на посаду "прохідника підземного з повним робочим днем на підземних роботах";

- з 02.03.2006 до 24.08.2006 до "ДОНТОРГПЛАСТ" на посаду "прохідника підземного з повним робочим днем на підземних роботах";

- з 01.09.2006 по 28.02.2007 до ДП "Шахта Куйбишевська" на посаду "прохідником підземним п'ятого розряду з повним робочим днем в шахті";

- з 23.03.2007 по 17.09.2007 до ПЕК "ЕКСІМЕНЕРГО" на посаду "прохідником підземним п'ятого розряду з повним робочим днем в шахті";

- з 05.12.2007 по 31.01.2008 до структурного підрозділу ПАТ "ДОМБАСШАХТОБУД" Макіївське шахтобудівельне управління, на посаду на посаду "прохідником підземним п'ятого розряду з повним робочим днем в шахті";

- з 19.02.2008 по 15.11.2012 до ВВП "Шахта "Ніканор - Нова" ДП "Луганськеугілля" на посаду "прохідник підземний п'ятого розряду з повним робочим днем під землею";

- з 16.11.2012 прийнятий до ВП "Шахта ім. Артема" ДП "Луганськвугілля" на посаду "прохідник підземний п'ятого розряду з повним робочим днем під землею";

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з урахуванням всього наявного пільгового стажу на підставі пункту "а" частини 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з дня звернення за пенсією - 05 грудня 2018 року.

В якості підстав позову позивач зазначив, що відповідачем було протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують наявність пільгового стажу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.09.2018 відкрито провадження у даній справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали для подання відзиву на позов та всіх доказів на його підтвердження, які наявні у відповідача.

Копія вказаної ухвали була направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та отримана уповноваженим представником відповідача 01.10.2018, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Своїм правом на надання відзиву на позов відповідач не скористався, заяв/клопотань до суду також не направлялося.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

05.12.2017 позивачем направлено до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві заяву про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1.

Листом Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві від 07.03.2018 № 1967/17 позивача повідомлено, що згідно наданих документів для призначення пенсії відсутня довідка згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2006 № 920 про підтвердження наявного страхового стажу та характеру роботи для призначення пенсії, накази про прийом та звільнення з роботи на шахті ім. Кірова в/о «Стахановвугілля», а записи у трудовій книжці № 1-4 потребують уточнення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивачем 21.05.2018 та 30.05.2018 направлено звернення до правонаступника Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві - Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, що зареєстровані відповідачем за № 5418 та № К-1809 відповідно.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 13.06.2018 № 20067/02/К-1809 позивача повідомлено, що документів для призначення пенсії за віком на пільгових умовах недостатньо.

Вважаючи відмову відповідача в призначенні пенсії на пільгових умовах протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі по тексту - Закон України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ), «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV), Порядком застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників під час обчислення стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 (далі по тексту - Порядок № 383), Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі по тексту - Порядок № 637).

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Підпунктами 4, 23 частини 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) № 137-V 14 вересня 2006 року визначено, що всі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Згідно з абзацом 1 пункту «а» частини 1 статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Крім того, згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Згідно зі статтею 62 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII, основним документом, що підтверджує наявний трудовий стаж для призначення пенсій, є трудова книжка.

Аналогічне правове положення закріплено й у статті 48 КЗпП України та в пункті 1 Порядку № 637.

Також, пунктами 1, 2, 20 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 3 Порядку № 383 передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що були чинними на період роботи особи. При цьому, до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

У відповідності до затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року № 1173 Списку №1 посада підземного гірника, зайнятого повний робочий день під землею відноситься до роботи, яка дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільговому розмірі.

Наведене в сукупності свідчить, що правовою підставою для виникнення в особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII та статті 114 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV є набуття нею відповідного стажу при виконанні робіт, передбачених Списком № 1.

При цьому, основним документом, який підтверджує наявність в особи відповідного стажу роботи, є трудова книжка, а за відсутності записів в ній - уточнюючі первинні документи.

Так, як вбачається з наданої суду копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_2, позивач працював з 13.11.1985 по 22.11.1985 на Шахті ім. "С.М. Кірова" п/о "Стахановвугілля" підземним електрослюсарем з повним робочим днем під землею; з 01.12.1985 по 16.12.1987 перебував на військовій службі; з 15.02.1988 по 18.01.1989 на Шахті ім. "С.М. Кірова" п/о "Стахановвугілля" ОСОБА_1 призначено на посаду підземного електрослюсаря третього розряду з повним робочим днем на підземних роботах; з 03.01.1989 по 18.05.1989 ОСОБА_1 навчався у середньому професійно технічному училищі № 59 м. Кіровська за спеціальністю "прохідник підземний п'ятого розряду"; з 18.01.1989 по 19.05.1989 позивача переведено учнем прохідника підземного з повним робочим днем на підземних роботах; з 19.05.1989 по 23.10.1999 на Шахті ім. "С.М. Кірова" п/о "Стахановвугілля" працював на посаді підземного прохідника п'ятого розряду з повним робочим днем на підземних роботах; з 27.12.2004 до 26.02.2005 позивач на ДП "Шахти ім. "С.М. Кірова" займав посаду прохідника п'ятого розряду з повним робочим днем на підземних роботах; з 01.04.2005 по 30.04.2005 Костубін І.В працював у TOB "КАМБИО" на посаді підземного прохідника з повним робочим днем на підземних роботах; з 02.03.2006 до 24.08.2006 позивач займав посаду підземного прохідника з повним робочим днем на підземних роботах на підприємстві "ДОНТОРГПЛАСТ"; з 01.09.2006 по 28.02.2007 перебував на посаді підземного прохідника п'ятого розряду з повним робочим днем в шахті на ДП "Шахта Куйбишевська"; з 23.03.2007 по 17.09.2007 ОСОБА_1 працював у ПЕК "ЕКСІМЕНЕРГО" на посаді підземного прохідника п'ятого розряду з повним робочим днем в шахті; з 05.12.2007 по 31.01.2008 працював у структурному підрозділі ПАТ "ДОМБАСШАХТОБУД" на посаді підземного прохідника п'ятого розряду з повним робочим днем в шахті; з 19.02.2008 по 15.11.2012 призначений у ВВП "Шахта "Ніканор - Нова" ДП "Луганськеугілля" на посаду підземного прохідника п'ятого розряду з повним робочим днем під землею; з 16.11.2012 прийнятий до ВП "Шахта ім. Артема" ДП "Луганськвугілля" на посаду підземного прохідника п'ятого розряду з повним робочим днем під землею.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент звернення виповнилося 50 років, що підтверджується наданою суду копією паспорту серії ЕМ 1727649, виданого Кіровським МВ УМВС України в Луганській області 9 жовтня 2000 року, відповідно до якого позивач народився 6 листопада 1967 року.

Таким чином, підставою для відмови позивачу у призначенні пільгової пенсії стало невизнання відповідачем періоду роботи позивача за посадами, які дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1.

При цьому, судом встановлено, що позивач працював на посадах, передбачених Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку відповідачем безпідставно відмовлено позивачу листом від 07.03.2018 № 1967/17 у відповідності до розпорядження від 05.01.2018, зазначеного у тексті листа, у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, що свідчить про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві та необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом визнання дій відповідача протиправними, які полягають у відмові у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах та зобов'язання останнього повторно розглянути заяву позивача про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах від 05 грудня 2017 року, з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність критеріям, закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд зауважує, що він є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Згідно із частиною другою статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до приписів статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: "Класс та інші проти Німеччини" від 6 вересня 1978 року, "Фадєєва проти Росії" (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, "Кумпене і Мазере проти Румунії" (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть правила зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до положень статті 66 Закону № 2262-XII рішення про відмову в призначенні пенсії або її перерахунку, зарахуванні до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, порушення строків і заниження розмірів пенсії може бути оскаржено до вищих органів або до суду.

Водночас, суд не може підміняти державний орган, приймати замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

З огляду на зазначене, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача саме призначити пенсію не підлягають задоволенню, оскільки на даній стадії вони є передчасними і призведуть до втручання в дискреційні повноваження відповідача щодо обчислення сумарного стажу роботи, зокрема пільгового, для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України, передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

На думку суду, позивачем надано достатні документальні докази, якими підтверджується протиправність дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №1, в той час, як відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість свого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії протиправними.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених судом висновків в цілому, суд наголошує про часткове задоволення адміністративного позову за зверненням ОСОБА_1.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Витрати у даній справі відсутні, отже розподілу та відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 72-77, 139, 143, 241-246, 262, 263, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком 1 ОСОБА_1.

3. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса6 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, ідентифікаційний код 42098368) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1, фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) від 05 грудня 2017 року з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко