Справа № 400/2557/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/2557/18

Категорія:8.3. Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В.В.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту: 10.01.19 р.

Судова колегія П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук'янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС (далі ГУ ДФС) у Миколаївської області з вимогами про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення (далі ППР) від 27 квітня 2018 року №0-1405. яким йому визначено суму податкового зобов'язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у сумі 10 435,20 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що є власником частини нежитлових приміщень: будівлі млину та склад. Зазначені об'єкти є будівлями промисловості, а тому відповідно до п.п."є" п.266.2.2. ст. 266 ПК України, вони не є об'єктами оподаткування вказаним податком.

Позивачем зазначено, що формулюванням законодавець чітко визначив, що об'єктом оподатковування не є саме будівлі промисловості. Перелік споруд після слова "зокрема" є визначенням конкретних випадків, проте, не є виключеним тлумаченням поняття "будівлі промисловості", вказаного цим пунктом раніше. Відповідно до словника української мови, "зокрема" у сполученні іменниками уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з поміж однотипного. Тобто, законодавець відокремив деякі види будівель промисловості, проте їх список, наведений у підпункті "є" п.п. 266.2.2. п.266.2 ст. 266 ПК України, не є виключним. Можливо зробити висновок, що законодавець навів поняття "будівлі промисловості", а також визначив декілька прикладів такого поняття, проте не обмежив його тлумачення цими прикладами. Таким чином, володіти будівлями промисловості, які підпадають під виключення зі згаданого підпункту можуть також і фізичні особи.

Відповідно висновку експертного дослідження від 05 жовтня 2018 року будівлі млину та складу є промисловими або виробничими будівлями. Таким чином, належні позивачу будівлі млину та складу є будівлями промисловості, що є підставою для звільнення від оподаткування.

Крім того, позивач зазначає, що спірне ППР підписано ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які на мають повноважень на підписання таких рішень.

Відповідач позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Проти позову надав відзив, в якому свою позицію обґрунтував наступним. Відповідно до п.п.266.1.1 п.266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Згідно п.п.266.2.1 п.266.2 ст. 266 ПК України, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Підпунктом "є" п.п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено, що не є об'єктами оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Відповідно до п.1 та 4 ст. 62 ГК України підприємством є самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому ГК України, та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки. Конституція України та ЦК України закріпили право приватної власності. Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками буд-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Отже, об'єкти нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, у т.ч. тих, які здійснюють підприємницьку діяльність, не визначені пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України як об'єкти нерухомості, що не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Зазначена позиція визначена Міністерством фінансів України, як головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної політики. Крім того, сама таке тлумачення цієї правової норми надано у постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року по адміністративній справі №806/2461/17.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного провадження у письмовому провадженні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 (АДРЕСА_1 НОМЕР_1) до ГУ ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, Миколаїв, 277) відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги:

- пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України визначено, що не є об'єктами оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Цим формулюванням законодавець чітко визначив, що об'єктом оподаткування не є саме будівлі промисловості. Перелік споруд після слова "зокрема" є визначенням конкретних випадків, проте не є виключним тлумаченням поняття "будівлі промисловості", вказаного цим пунктом раніше.

Відповідно до Словника української мови "зокрема" у сполученні з іменниками уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, (посилання - http://sum.in.ua/s/zokrema). Аналогічне тлумачення наведене у Великому тлумачному словнику сучасної української мови (посилання - http;//slovopedia.orR.ua/93/53399/882486.html).

Тобто, законодавець виокремив деякі види будівель промисловості, проте їх список, наведений у пп."є" п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, не є виключним.

Також, апелянт вказує, на те, що податкова вважає, що вказаний підпункт можна буквально прочитати як "будівлі промисловості промислових підприємств", таким чином вважаючи, що "зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення", в даному випадку, згідно із правилами української мови, є зворотом, що уточнює зміст речення. Однак, такий зворот необхідно виділяти комами з обох боків. В нашому ж випадку, кома стоїть лише перед словом "зокрема". Тобто, зворотом, що уточнює зміст речення, в даному випадку є "зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств".

Отже, із вищенаведеного можна зробити висновок, що законодавець у пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України навів поняття "будівлі промисловості", а також визначив декілька прикладів такого поняття, проте не обмежив його тлумачення цими прикладами. Таким чином, володіти будівлями промисловості, які підпадають під виключення згаданого підпункту, можуть також і фізичні особи, як в нашому випадку.

- стосовно доводів позивача про те, що промислові будівлі можуть перебувати у власності фізичних осіб і все одно підпадати під виключення п."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України, потрібно вказати, що судом першої інстанції такі доводи взагалі не були взяті до уваги та їм не було надано належної правової оцінки.

- в оскаржуваному ППР вказані ініціали та прізвище відразу двох осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 При цьому, не було зрозуміло, хто саме з цих осіб підписав ППР, та чи мала відповідна особа на це право, оскільки жодних підтверджуючих документів стосовно повноважень ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підпис ППР до самого рішення не додано. У відзиві відповідачем зазначено, що підписано ППР ОСОБА_2, повноваження на підпис якій надано Наказом ГУ ДФС у Миколаївській області від 23 червня 2017 року №1025. На адресу позивача зазначений Наказ було направлено у вигляді ксерокопії. Під час судового засідання було з'ясовано, що на адресу суду також надано ксерокопію.

Таким чином, на підтвердження повноважень особи, яка підписала рішення, надано документ, який не може вважатись письмовим доказом у розумінні ст. 94 КАС України, а відтак не може братись судом до уваги.

Відзиву на апеляційну скаргу від ГУ ДФС у Миколаївської області не подано.

Учасники справи в судове засідання апеляційного адміністративного суду не з'явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином. Враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, особиста їх участь в судовому засіданні не обов'язкова. Судова колегія, у відповідності до ч.2 ст. 313 КАС України, визнає можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

З 2008 року ОСОБА_3 є власником ? комплексу будівель млину площею 584,5 кв.м. та складу площею 67,7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

27 квітня 2018 року ГУ ДФС у Миколаївській області прийнято ППР №0-1405 про визначення ОСОБА_3 податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно за 2017 рік в сумі 10 435 грн. за об'єктом нежитлове приміщення - млин та склад за адресою: АДРЕСА_2.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що виключення передбачене п.п "є" п.п.266.2.2. п.266.2 ст. 266 ПК України на позивача не розповсюджується, оскільки дотримання другої вимоги - перебування у власності промислових підприємств, виключає застосування цієї норми Закону до власників майна - фізичних осіб. Так, у цьому випадку, не дотримано другу вимогу - перебування у власності саме промислового підприємства.

Вищевказаною нормою податкового законодавства не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою.

Крім того, посадові особі відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є належними для ухвалення рішення про визначення позивачу зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки їх повноваження погоджені ДФС України листом від 16 червня 2017 року №15709/7/99-99-13-03-01-17.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, ст.ст. 319, 320 ЦК України, пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України, якими регулюються правовідносини між сторонами.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 319 ЦК України:

1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

3. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

4. Власність зобов'язує.

5. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

6. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

7. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

8. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно ст. 320 ЦК України:

1. Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

2. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Статтею 265 ПК України, встановлено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп.266.2 п.266.2 ст. 266 ПК України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Так, в силу п.п. "є" п.266.2.2. п.266.2 ст. 266 ПК України, не є об'єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В силу вимог пп.14.1.129-1 п.14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Застосування п.п. "є" п.п.266.2.2. п.266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов: 1) наявність будівель промисловості та 2) їх перебування у власності промислових підприємств. Дотримання другої вимоги - перебування у власності промислових підприємств, виключає застосування вищевказаної норми Закону до власників майна - фізичних осіб.

Підпунктом "є" п.п. 266.2.2. п.266.2 ст. 266 ПК України не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою, а під промисловими підприємствами необхідно розуміти лише юридичні особи.

Аналізуючи наявні докази у справі, суд першої інстанції правомірно погодився з аргументами ГУ ДФС у Миколаївській області про те, що будівлі млину та складу відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, можуть бути віднесені до будівель промисловості. Це також підтверджується і наданим ОСОБА_3 експертним дослідженням. Але, у цьому випадку, не дотримано другу вимогу - перебування у власності саме промислового підприємства.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що виключення передбачене п.п."є" пп.266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України на апелянта не розповсюджується.

Судова колегія не приймає довід апелянта про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не мали повноважень на підписання спірного ППР, оскільки, враховуючи вимоги ст.20.4 ст. 20 ПК України, відповідно до Наказу ГУ ДФС у Миколаївській області №1025 від 23 червня 2017 року повноваження на винесення ППР надано начальнику відділу контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Миколаївській області ОСОБА_2 та головному державному ревізор-інспектору відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Миколаївській області ОСОБА_6, що було погоджено ДФС України листом від 16 червня 2017 року №15709/7/99-99-13-03-01-17.

Таким чином, зазначені посадові особі відповідача є належними для ухвалення рішення про визначення позивачу зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 та скасування спірного ППР.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат (ст. 139 КАС України).

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Ступакова І.Г. Лук'янчук О.В.