Справа № 360/3920/18
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року справа №360/3920/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 360/3920/18 (головуючий суддя І інстанції Чиркін С.М.), складеного в повному обсязі 28 лютого 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, -

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії (з урахуванням уточнень) про стягнення з відповідача за період з 29 вересня 2014 року по 24 жовтня 2014 оку винагороду в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення у розрахунку на місяць, а саме: за вересень 2014 року - 168,21 грн., жовтень 2014 року - 6 446,19 грн. (разом 6 614,40 грн.) (а.с. 3-6, 23-26, 37-40).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 29 вересня 2014 року по 24 жовтня 2014 року включно у загальному розмірі 6 614,40 грн., з відрахуванням податків та обов'язкових платежів до бюджетів всіх рівнів (а.с. 73-76).

Не погодившись з судовим рішенням, Головне управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 360/3920/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначив, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції не є щомісячною, не має постійного характеру, відтак її не можна віднести до складової грошового забезпечення позивача.

Зазначив, що спірна винагорода може бути виплачена тільки за час фактичної участі військовослужбовця, осіб рядового і начальницького складу у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу, звільненні таких об'єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження безпосередньо участі позивача у проведенні антитерористичної операції, при цьому відсутні і будь-які розпорядчі документи, які б свідчили про виконання позивачем завдань керівництва штабу антитерористичної операції у спірний період.

Накази першого заступника керівника АТЦ при СБУ не є доказами безпосередньої участі позивача у проведенні антитерористичної операції, а лише підтверджують можливість залучення позивача до проведення антитерористичної операції.

Виконання службових обов'язків в містах, які відносяться до зони проведення антитерористичної операції, не свідчить про виконання позивачем конкретних завдань, пов'язаних з його безпосередньою участю в проведенні антитерористичної операції.

Зазначив, що відповідно до листа відповідача від 22 січня 2019 року відсутня інформація про участь позивача в чергуваннях в добових нарядах щодо реагування на протиправні дії з боку незаконно озброєних формувань та диверсійно-розвідувальних груп, у відрядженнях тощо у спірний період.

Апелянт посилається на правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 03 серпня 2018 року у справі № 805/1751/15-а, від 21 лютого 2018 року по справі № 805/2527/17-а, від 30 січня 2019 року у справі 805/4523/16-а, від 20 лютого 2019 року у справі № 812/484/18, а також на рішення окружних адміністративних та апеляційний адміністративних судів (а.с. 79-85).

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), з 01 березня 1995 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ, зокрема з 29 вересня 2014 року по 23 жовтня 2014 року обіймав посаду заступника начальника відділу обліку кадрів управління кадрового забезпечення ГУМВС України у Луганській області (а.с. 67, 68).

Відповідно до інформації, зазначеної у витязі з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 13 грудня 2014 року № 98 позивач з 22 липня 2014 року по 30 вересня 2014 року перебував у складі сил та засобів, які залучались та брали безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань (а.с. 61-63).

Відповідно до інформації, зазначеної у витязі з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 07 червня 2015 року № 158 позивач вважається таким, що перебуває перебував у складі сил та засобів, які залучались та брали безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань з 01 жовтня 2014 року (а.с. 64-66).

Відповідно до інформації, зазначеної в довідці про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 12 серпня 2015 року № ВДЗ/8823/А, позивач дійсно в період з 01 жовтня 2014 року по дату видачі довідки брав участь в Антитерористичній операції на території Луганської області, забезпечення її проведення (а.с. 13).

Відповідно до інформації, зазначеної в довідці про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 22 липня 2016 року № А-4971, позивач дійсно в період з 22 липня 2014 року по 30 вересня 2014 року, з 01 жовтня 2014 року по 07 листопада 2015 року, з 07 листопада 2015 року по 27 січня 2016 року безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції на території Луганської області, забезпечення її проведення (а.с. 14).

Відповідно до інформації, зазначеної у довідках від 17 жовтня 2018 року № 75 та № 76 про грошове утримання позивача, винагорода за безпосередню участь в АТО позивачу за період з липня по грудень 2014 року не нараховувалась та не виплачувалась (а.с. 10, 11).

Зазначена інформація у довідках від 17 жовтня 2018 № 75 та № 76 також кореспондується із інформацією, зазначеною у довідці від 23 січня 2019 року № 116/111/22-2019 (а.с. 71).

Відповідно до інформації, зазначеної у листі від 22 січня 2019 року № 6/2 - 13 ЛК (а.с. 70), в УКЗ відсутня інформація про участь позивача в період з 29 вересня 2014 року по 24 жовтня 2014 року у чергуваннях в добових нарядах щодо реагування на протиправні дії з боку незаконно озброєних формувань та диверсійно-розвідувальних груп, можливі прояви тероризму і сепаратизму, інші правопорушення, у відрядженнях тощо.

Також повідомлено, що наказом ГУМВСУ від 29 вересня 2014 року № 303 о/с позивача призначено на посаду заступника начальника відділу обліків кадрів Управління кадрового забезпечення ГУМВСУ у Луганській області, та у період з 29 вересня 2014 року по 24 жовтня 2014 року він виконував функціональні обов'язки за посадою.

Спірним питанням у справі є наявність підстав для нарахування та виплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за спірний період.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачу відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 29 вересня 2014 року по 24 жовтня 2014 року включно у загальному розмірі 6 614,40 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2014 року № 158 «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» (далі - Постанова № 158) військовослужбовцям у 2014 році виплачувалась винагорода за безпосередню участь в антитерористичних операціях.

Відповідно до пункту 2 Постанова № 158 за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою військовослужбовцям, у тому числі строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям) льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації Національної гвардії і Державної прикордонної служби, водіям автотранспортних засобів Національної гвардії і Державної прикордонної служби починаючи з 1 травня 2014 року виплачується винагорода в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення та заробітної плати, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць.

Пунктом 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", який діяв до 13 грудня 2016 року (далі - Наказ № 499), яким затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою Наказом № 499, зокрема, визначено, що:

- при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата (підпункт 1.7);

- грошове забезпечення, виплачене особі рядового чи начальницького складу несвоєчасно або виплачене їй у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого особа мала на нього право (підпункт 1.12)

.Статтею 43 Конституції України, зокрема, передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до пункту 2 наказу від 23 липня 2014 року № 719 «Про виплату винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям), льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України» винагорода виплачується за час, обрахований із дня фактичного початку участі в операціях і заходах, зазначених у пункті 1 цього наказу, до дня завершення такої участі, в поточному місяці за минулий на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій) (командирам (начальникам) - наказів вищих командирів (начальників), начальників органів внутрішніх справ.

З системного аналізу наведених вище правових положень Постанови № 158 та Наказу № 719, з урахуванням змістового навантаження розділових знаків у контексті пункту 2 Постанови № 158, суд дійшов висновку, що спірна винагорода обчислюється у розмірі 100% місячного грошового забезпечення, з розрахунку на місяць. Проте, такий розмір не повинен бути меншим ніж 3000 грн. При цьому, враховуючи положення Наказу № 719, обчислення цієї винагороди здійснюється з дня фактичного початку участі в операціях і заходах до дня завершення такої участі, тобто винагорода виплачується військовослужбовцям за відповідні місяці із дня фактичної участі в операціях до дня завершення такої участі.

Тобто, виплата такої винагороди за час перебування особи у відпустці не передбачена. Зазначеним Наказом № 719 передбачена виплата винагороди за минулий період без будь-яких обмежень.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки про доходи за період 29 вересня 2014 року по 24 жовтня 2014 року від 23 січня 2019 року № 116/111/222019, виданою ліквідаційною комісією ГУМВС України у Луганській області, позивачу виплачене грошове забезпечення в загальній сумі 14 336,69 грн., в тому числі:

з 29 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року - 168,21 грн., з яких: посадовий оклад - 74,40 грн., оклад за спеціальне звання - 8,67 грн., надбавка за вислугу років - 29,07 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби - 56,07 грн.;

з 01 жовтня 2014 року по 24 жовтня 2018 року - 14 551,19 грн., з яких: посадовий оклад - 864,00 грн., оклад за спеціальне звання - 100,64 грн., надбавка за вислугу років - 337,62 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби - 651,13,00 грн., премія - 4 492,80 грн., матеріальна допомога - 8105,00 грн.

Відповідачем інформації про перебування позивача в період з 29 вересня 2014 року по 24 жовтня 2018 року на лікарняному або у відпустці до суду не надано.

Відповідно до наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 13 грудня 2014 року № 98 (а.с. 61-63), наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 07 червня 2015 року № 158 (а.с. 64-66), довідки про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 12 серпня 2015 року № ВДЗ/8823/А (а.с. 13) позивач залучався та брав безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань у спірний період (з 29 вересня 2014 року по 24 жовтня 2014 року).

Зазначеним спростовуються твердження відповідача, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження безпосередньої участі позивача у проведенні антитерористичної операції, за яку встановлено виплату грошової винагороди.

Згідно з додатком 26 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» індексація, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань та матеріальна допомога на оздоровлення до додаткових видів грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ не відносяться.

Таким чином, розмір винагороди за безпосередню участь в АТО, яка підлягає стягненню на користь позивача за 2014 рік повинен становити:

за вересень 2014 року (з 29 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року) - 168,21 грн.;

за жовтень 2014 року (з 01 жовтня 2014 року по 24 жовтня 2014 року) - 6 446,19 грн.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що обґрунтованою суму винагороди є винагорода в розмірі 6 614,40 грн.

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 812/889/17 (номер рішення в ЄДРСР 75424718) та від 23 жовтня 2018 року у справі № 812/927/16 (номер рішення в ЄДРСР 77361137), від 14 лютого 2019 року у справі № 812/861/17 , від 06 березня 2019 року у справі № 812/1424/16 згідно з якими доказами безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції вказані як накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, так і довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, видані на підставі відповідних наказів Антитерористичного Центру при Службі безпеки України.

З урахуванням такої правової позиції Верховного Суду, суд вважає, що накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, якими підтверджено періоди включення позивача до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Луганській області, забезпеченні її проведення, та, відповідно, довідка про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, складена відповідачем на підставі таких наказів Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, є належними та достатніми доказами безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції, що дають право на отримання винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

При цьому, суд вважає, що такі накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, як докази безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції, не потребують додаткового підтвердження іншими доказами, зокрема, й наказами про залучення співробітників до виконання завдань із забезпечення охорони громадського порядку на блокпостах тощо.

З огляду на вищевикладене, суд вважає твердження представника відповідача/апелянта, що накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України не є належними доказами безпосередньої участі позивача у антитерористичній операції, безпідставними.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що посилання апелянта на висновки Верховного Суду, в зазначених в апеляції справах, спростовуються також рішеннями Верховного Суду у справах за аналогічними обставинами, прийнятими пізніше в 2019 році.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду по справі №805/1751/15-а суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в зазначеній постанові йдеться питання про несення особою в зоні проведення антитерористичної операції виконання своїх службових обов'язків.

По справі, яка розглядається, позивач здійснював службу на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах міжрайонного відділу № 1 Управління протидії злочинності в сфері економіки та ,деякий час, був заступником начальника відділу обліку кадрового забезпечення ГУ УМВС України в Луганській області та в спірний період залучався та брав безпосередню участь в антитерористичній операції з метою виконання службових (бойових завдань), що не є місцем виконання його службових обов'язків.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду по справі 805/2527/17-а суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в зазначені постанові позивач брала участь у забезпеченні проведення антитерористичній операції у відповідні періоди і винагороду за таку участь вона отримала у повному обсязі.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду по справі 805/4523/16-а суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в зазначені постанові розглядалось питання не виплати всіх сум грошової допомоги при його звільненні, що не є тотожними вимогами з даною справою.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду по справі 812/484/18 суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки, спірним питанням цієї справи є, зокрема, стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року, а виплата такої винагороди за вказаний період вже регулювалась іншими нормами законодавства.

Крім того, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання апелянта на рішення судів першої та апеляційної інстанції, оскільки використання їх висновків не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 360/3920/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 травня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова